Aon Raza Naqvi (red.)

Third Culture Kids

Å vokse opp mellom kulturer

Forord

Third Culture Kids (TCK) er barn og unge som vokser opp mellom kulturer. Begrepet ble først brukt av forskerne John og Ruth Useem i 1950-årene, om barna til amerikanske borgere som bodde i utlandet. Ruth Useem beskrev mennesker som opplevde ulike standarder for mellommenneskelig atferd, arbeidsrelaterte normer, koder for livsstil, perspektiver og kommunikasjon. Hun mente de erfaringene skapte en ny kulturell gruppe.

Det er vanskelig å snakke for alle. Det er faktisk umulig. Men i denne boken har vi virkelig forsøkt å få med en representativ bit av det mangfoldet vi ser her til lands i dag.

Kall gjerne prosjektet for «rebranding» av flerkultur i Norge. For hittil har historiene om flerkultur stort sett handlet om negative livsforhold, dødelig kulturkræsj, slang og kriminalitet. Målet med boken er å utvide narrativene som finnes om Third Culture Kids i vårt langstrakte land. Jeg håper boken vil bidra til å avlive fordommer, myter og stereotypier, og være et motargument til en ensidig fremstilling av nordmenn med litt mer melanin i huden – for kanskje er ikke alle undertrykt. Kall det en håndbok for neste generasjon, og en selvbiografi av generasjonene før dem. Kall det en plattform for viktige stemmer, der vi tar ordet selv, framfor å bli tolket eller feiltolket av andre. Hver bidragsyter er like verdifull – for alle er alt for noen. Jeg håper virkelig at alle som leser denne boken finner noen dere kan relatere til, eller finne dere selv i.

Kjære alle bidragsytere

Tusen, tusen takk for at dere deler historiene deres med oss. Bidragene vil gi håp til muslimen som føler seg utenfor i samfunnet, gi råd til utlendingen som tror at han/hun aldri vil føle seg hjemme, gi mot til dem som ønsker å bane sin egen vei, motivere den kreative som er redd for å følge drømmene sine, gi en stemningsrapport og samtidig skape et rom for å dele livserfaringer med fremtidige Third Culture Kids. Vi vil lage et motsvar til en økende aggressiv retorikk og et negativt, ensidig og generaliserende bilde av flerkulturelle, som dessverre er en økende tendens i den vestlige verden. Takk for at dere har hjulpet oss i vårt forsøk på dette!

Portrettene av dere som ressurssterke, omtenksomme og hardtarbeidende mennesker, er viktigere enn noen gang nå. Som en som vokste opp på 1990- og tidlig 2000-tallet, vet jeg hvor mye jeg savnet å se opp til noen som så ut som meg. Kids trenger forbilder som ser ut som dem og som åpent reflekterer over spørsmål som er relevante for dem. Noen de kan gå i fotsporene til. Dere er de forbildene, for dere baner vei. Dere representerer det ekte mangfoldet, som verken er problemfritt eller bare kjipt. Dere er de personene jeg i oppveksten har brukt som eksempler i møte med trangsynthet og rasisme. Jeg er veldig takknemlig for at dere er samlet i denne boken, for første gang.

Shout out til Trans94 som gjorde et tilsvarende prosjekt i Sverige, og som over en lunsj sa «dere burde gjøre dette i Norge». Det var alt som skulle til for at jeg senere den uken kontaktet Gyldendal Norsk Forlag. En ekstra takk til Ali Wali som satt meg i kontakt med Trans94.

Jeg vil også takke Also Known As som har laget en forbanna fin bok, med design som komplementerer hver historie, og har et stilrent, spennende uttrykk. At omslaget fanget øyet ditt, er takket være Michael Ray VC Angeles og Even Suseg sin gode smak og kompetanse. Sist, men ikke minst, vil jeg rose min medredaktør Arild Rossebø. Med sine gode, konstruktive tilbakemeldinger har han ledet hver tekst inn i mål. Takk, Arild!

Med Fritt Ord, Kulturrådet og Gyldendal i ryggen er jeg både takknemlig og stolt av å kunne presentere dette arbeidet.

Aon Raza Naqvi

Michael Angeles

Navn: Michael Ray Vera Cruz Angeles

Sted: Oslo

Alder: 31

Yrke: fotograf/kreatør

Hvor er du fra? Sauda? Stovner? Nittedal? Las Vegas? Filippinene? Løkka?

Michael Ray Vera Cruz Angeles (1988). Født i Haugesund. Flyttet til Oslo. Foreldrene hans møttes i Norge, men er begge fra Filippinene. Er utdannet fysioterapeut, men etter ett år i yrket bestemte han seg å følge fotodrømmen. Nå dekker han det meste som skjer i norsk urban kultur og ser ikke noen begrensninger for hvor gode intensjoner, kreativitet og vilje kan lede en person.

Var med å starte B.A.W.S, som senere har inspirert Nora Collective, et prosjekt han jobber flittig med. Har vært med å starte det kreative kollektivet Also Known As, som har jobbet med mange store prosjekter, som Karpe Diems «Heisann Montebello».

Mamma ba meg aldri bruke den unnskyldningen igjen. Og siden da var jeg vel norsk da.

Karakterboka

Det var juleferien i 8. klasse. Dette var første gangen man fikk med seg karakterboka hjem fra skolen. Ofte så får man høre at man gruet seg for å få den, da man kanskje ikke fikk noe bra. Jeg var ikke så stressa. Jeg vil si at min var mer enn bra nok. Det var noen 6-ere, flest 5-ere og to 3-ere, i muntlig og skriftlig norsk. Snitt på 5 iallfall. Jeg tok det med meg, og viste det til de hjemme. Det var godkjent frem til de så norsk-karakterene. Mor ville ha en forklaring på hvordan dette kunne skje.

Jeg hadde vel egentlig ingen forklaring, og det eneste jeg klarte å lire ut av meg selv, var fordi vi var jo ikke norske. Da klikka det for mamma. Aldri har jeg sett henne løpe. Hun løp opp trappa, jeg hørte hun smelle skap og skuffer. Så kom hun ned igjen og slang fire røde hefter på bordet. Hun ba meg si hva det sto på dem; Norsk Pass. Mamma ba meg aldri bruke den unnskyldningen igjen. Og siden da var jeg vel norsk, da. Jeg er norsk, jeg er meg, og det er vel norsk.

Jonis Josef

Navn: Jonis Josef

Sted: Oslo

Alder: 26

Yrke: Komiker

Hvor er du fra? Rypevegen 2 D, 3743 Skien

Jonis Josef Abdulle Afrah (1992). Er en norsksomalisk komiker fra Skien. Etter å ha jobbet som aksjemegler i noen år, fant Jonis Josef ut at hans store lidenskap var standup. Han hadde sin debut på scenen i 2014, og har siden 2015 jobbet fulltid som komiker. Han fikk sitt gjennombrudd det følgende året, og ble nominert til «Årets Gjennombrudd» på Komiprisen i 2017, og til komikernes egen «Stå opppris» i 2018. Han er for tiden ute med serien «Kongen av Gulset» på NRK.

Jeg har en teori om at alle større byer har et «Gulset». Holmlia i Oslo, Slettheia i Kristiansand og Loddefjord i Bergen.

Verdens verste beste land

Min far kom til Norge tidlig på 1980-tallet. Han ble tvangsplassert på Notodden. Stakkars fyr. Dette var åtte år før Bluesfestivalen var et faktum. På denne tiden hadde Notodden ingenting. Ingenting! Spesielt ingen med utenlandsk opphav. Dette var en surrealistisk opplevelse for min far, og sikkert like surrealistisk for dem rundt ham. Alt var nytt og skummelt, ifølge pappa. Det var kaldt. Veldig kaldt. Ikke bare kaldt på termometeret, for det var det var det så absolutt også, men det var kald stemning – ensomt og isolert. De fleste pappa møtte på, var skeptiske til ham. Han mente det var rasisme, jeg sier meg enig, men jeg vil også tro at mye av denne rasismen heller kom fra et lite informert sted, enn fra hat, hvis dere skjønner. Han snakket ikke språket, hadde ingen venner, hadde dårlig råd – men til tross for dette var han fornøyd og så optimistisk på fremtiden. Han kom nemlig fra Somalia. Somalia var (og er) kåret til det absolutt verste landet i verden å bo i. Norge, på den helt andre siden, var kåret til verdens beste. Sånn sett var optimismen veldig, veldig forståelig.

Spol 27 år frem. Far har nå for lengst flyttet fra Notodden til Skien. Nærmere bestemt Gulset. Han har gjennom statlige programmer blitt gjenforent med min mor og min eldste bror, som levde livets glade (?) dager i Somalia. De har så fått flere barn som er født i Norge, som somaliere oftest gjør. Jeg er én av disse.

Gulset er en av Norges største drabantbyer. Jeg har en teori om at alle større byer har et «Gulset». Holmlia i Oslo, Slettheia i Kristiansand og Loddefjord i Bergen. I Skien var det i hvert fall Gulset, eller Lille-Afrika, som de lokale kaller det. Gulset er et sted som etter hvert har blitt veldig viktig for meg og mange andre jeg vokste opp med. Gulset var nemlig et sted hvor mange minoriteter var samlet. Sikkert fordi det var billig å bo der. Det er også en del nordmenn, naturlig nok, men disse er fra nedre middelklasse og helt ned til kjelleren. De norske gutta, som har navn som Tim-André, Remi og Ronny, er ofte å finne i disse områdene. Det forklarer kanskje litt.

Det som likevel er rart, er at selv om Gulset (i mine øyne), er et ideelt sted å vokse opp som norsk utlending – er man fortsatt nettopp det, en norsk utlending. Man er svart i Norge. Annerledes i Norge. Det betyr at når man går på butikken, får man ekstra blikk. Når du snakker flytende norsk, blir folk alltid genuint imponert. Når du besøker norske venner, kan man overhøre spørsmål som «er han fra et møblert hjem?» Dette kan selvfølgelig ikke sammenlignes med grov systematisk rasisme som USA pre-Civil War og Sør-Afrika pre-Apartheid, men likevel ga det en smak av å alltid være annerledes og aldri være «norsk nok».

Gulset ungdomsskole har jeg gode minner fra. Det var stort sett fett. Når man er ung i slike miljøer, er det alltid viktig å markere seg sosialt, enten gjennom vold, eller gjennom respekt, som vi kalte det. Jeg hadde en feide med en gutt fra parallellklassen som het Haakon. Han kalte meg neger. Når en norsk fyr kalte deg neger, var det obligatorisk å slåss med ham – uavhengig av dine sjanser til å vinne. Ikke bare må du slåss med vedkommende, du må også vinne. Ingenting er mer ydmykende enn å tape en slåsskamp mot Haakon etter at han har kalt deg neger. Som for øvrig var nettopp det som skjedde. Haakon traff meg midt i panna, jeg lå nede med en Donald-kul, mens min venn Murthada, eller Murri om du vil, ryddet opp (banket Haakon og hans to venner, mens jeg lå på bakken). I denne perioden utagerte jeg også veldig mye. Mange anmerkninger på skolen, polititrøbbel, konfliktrådet, sene kvelder osv. Min mor og far likte ikke retningen dette tok, og bestemte seg for at jeg og min bror skulle reise til Somalia for første gang, for å besøke familie og lære litt kultur. Mine venner var sikker på at jeg skulle bli sendt på koranskole. Foreldrene mine var kanskje gærne til tider, men dette visste jeg at de ikke kom til å gjøre. Min far og mor har alltid vært keen på at vi skal lære språket, lære kulturen, og så vel på dette som en optimal tid til å gjøre nettopp dette. Jeg fikk vite at jeg skulle reise til Somalia 12. desember. 11. desember fløy jeg på Haakon foran hele skolen. Gangsta! Jeg ble utvist, men samma faen, jeg skulle til Somalia.

Flyet lander i Mogadishu. Karaan, for å være nøyaktig. Det er et kystområde i hovedstaden hvor familien min er fra. Allerede fra flyet ser jeg at klimaet er annerledes enn det jeg er vant til i Norge. Det er veldig oransje, sand overalt, men også veldig grønt. Det er bygninger alle steder, både forventet av en hovedstad, men samtidig litt overraskende. Jeg så for meg et mye mer primitivt sted. En del av meg var klar for å se stråhus og kvinner som bar store mengder vann på hodet. Sikkert litt begge deler, tenkte jeg.

Jeg fikk vite at jeg skulle reise til Somalia 12. desember. 11. desember fløy jeg på Haakon foran hele skolen. Gangsta!

Vi landet, og vi blir møtt av familie. Umiddelbart reagerer jeg på at det er butikker på flyplassen. Hm! Jeg er overrasket over at det er butikker her – med ansatte, logo, kasse og populære varer jeg er vant til fra Norge – som Snickers, Lion King, Colgate osv. Vi kommer ut og setter oss inn i bilen. En Range Rover. Vi hører på radio mens jeg stirrer ut av vinduet i sjokk. Vi kjører hovedveien, forbi utallige butikker, bensinstasjoner, fotballbaner, hus, forretninger o.l. Jeg er sjokkert. I hele mitt liv har Norge og verden fortalt meg at Afrika er et sted hvor alle er sultne og fattige, alle hus er stråhus, og alle har aids. Jeg så to gutter som spilte fotball, hvorpå han ene gjorde noen ville triks. Jeg var i awe. Var dette den fattige gutten fra Afrika jeg skulle tenke på når jeg ikke spiste opp maten min? Fordi han var faen meg feit.

Vi ankommer et hus, det er min fars barndomshjem. Far fortalte meg at han vokste opp fattig, men ut fra størrelsen på tomten, har jeg vanskelig for å skjønne hvordan han kan mene det. Det er stort, med gjerder rundt, det er innlagt dusj, strøm, en fuckings PlayStation(!) og alt annet jeg er vant til. Det er i tillegg veldig fint vær der. Hvorfor flykte fra dette?! Og fra dette, til NOTODDEN? Colour me surprised.

Min tante drifter et barnehjem, noe jeg heller ikke var klar over. Etter at min far og hans brødre ble gamle nok til å flytte, fortsatte hans søster å bruke deres hjem som et sted hvor foreldreløse barn kunne komme. Spesielt foreldreløse barn fra vår klan – Abgaal. Hun har som regel en pulje på fire–fem om gangen. Denne puljen her er tilfeldigvis også på min alder – så umiddelbart etter min ankomst, har jeg en vennegjeng som unnet meg alt vel. Dette blir viktig.

Før vi gjør noe som helst, bestemmer jeg meg for å ta en tur rundt i nabolaget for å inspisere. Jeg vil se hvordan området er til fots, og hvordan somaliere er. Jeg kler meg for anledningen: en kort shorts, en stor rosa t-skjorte, et nytt par med Puma-sko og en flat caps – dette er jo 2007. Jeg går ut og ser rundt meg. Bare somaliere. Helt sykt. BARE somaliere. For første gang i mitt liv føler jeg meg ikke annerledes. Jeg er jo annerledes, dette er min første gang i landet – men jeg føler meg ikke annerledes. En eufori fyller kroppen min. Jeg vandrer gatelangs og hilser på alt og alle jeg kommer over. Samtlige hilser tilbake. Somaliere er mer sosiale enn nordmenn, og dette sørger for at hver eneste person jeg møter, spiraliserer inn i en interessant samtale som det omtrent er umulig å komme ut av. Til slutt kommer jeg til Hovedveien. Hovedveien med stor H. Det er nemlig én hovedvei i Mogadishu, og den strekker seg gjennom hele byen. Langs denne hovedveien finner man alt av butikker, mennesker, aktiviteter o.l. Kall det gjerne en form for sentrum.

Jeg kommer ut på Hovedveien og blir møtt av en militærbil med unge soldater baki. «Hm! Dette var nytt,» tenker jeg. Ut av bilen kommer det en gutt som umulig kan være mer enn tolv år gammel. Han har en AK-47 som er større enn hele ham, og er ikledd kamo. Han ser på meg, opp og ned, før han peker AK-en mot meg. Han lurer på hvorfor jeg har på meg en så kort shorts – og om jeg er homofil. Grunnen til at han spør, er at å ha på seg en shorts som er kortere enn til knærne, blir sett på som haram – i hvert fall for de mest fundamentalistiske. Som en gutt fra Skien er dette noe jeg selvfølgelig ikke tenker på før jeg får det påpekt av en tolvåring med en AK-47. Jeg blir mo i knærne og legger meg flat. Jeg er jo en stolt 16-åring som liker å slåss, men å hisse seg opp over en tolvåring med AK-47 – nei, jeg er smartere enn det, liker jeg å tro. Jeg legger meg i hvert fall paddeflat. Han ber meg om å gå hjem, skifte til noe «anstendig» og så komme tilbake igjen. Jeg gjør som han sier og løper hjem. Der møter jeg mamma og tante, forklarer dem at jeg ble jaget hjem av en tolvåring med AK, og er i harnisk. Begge to begynner å le – og spør meg hvorfor jeg har på meg sånn shorts. Hæ!? Jeg ble akkurat siktet på med en AK-47 og de bare ler det bort! Det blir helt tydelig hvor nytt alt er for meg. Jeg tar på meg en bukse, tar av meg kjedet og går ut og møter han samme tolvåringen. Han ser på meg med et strengt blikk, ser opp og ned, før han gir meg et «OK», med en advarsel om at neste gang er jeg ille ute. Phew! Flaut å bli manhandlet av en tolvåring, enda flauere å bli drept av en, tenkte nå jeg.

Jeg slutter å bevege meg alene, og begynner å henge med de adopterte familiemedlemmene mine. Vi har det så gøy! Vi kjører rundt i bil og spiser god mat, spiller fotball ved stranda, flørter med jenter, røyker joints i skjul, spiller PlayStation og har det generelt veldig kult. Så en dag bestemmer den nye, islamistiske somaliske regjeringen seg for å kriminalisere khat. Jeg burde kanskje forklare hva khat er, men det er ikke så viktig for historien. Bare vit at det er viktig i Somalia, og spesielt for somaliske menn. Det blir opprør. Det som er gøy, er at det er mye som ble kriminalisert på denne tiden – og folk kunne ikke gitt mer faen. Kriminaliser khat, and you done did it, boy! Det er så intenst. Store folkemengder står på hovedveien og demonstrerer. Folk synger nasjonalsangen for full hals, og på et tidspunkt tar noen bildekk, fyller bensin i det, tenner det på, og sparker brennende bilhjul nedover langs hovedveien til folkets jubel. Dette er gøy. I hvert fall enn så lenge.

Etter hvert kommer det flere militærbiler, og alle skjønner at nå er det på tide å wrappe opp festen. Det skjønner jo ikke jeg. Det kommer masse militærmenn løpende ut av bilen med et våpen som heter «Karrabash». Det er en pisk. Av skinn. En pisk av skinn! Jeg tror ikke engang dere klarer å tenke dere hvor vondt dette gjør. Ut av bilen kommer også min nye tolv år gamle venn, som for anledningen har byttet ut sin AK-47 med skinnpisk. Vi får øyekontakt. Han løper mot meg, mens jeg endelig har skjønt at jeg også må løpe. Han treffer meg med pisken i ryggen, men skinnet er så bøyelig at pisken går over skulderen min og smacker brystpartiet helt ned til navlen. Umiddelbar hevelse, for å si det sånn. Jeg løper fortere, og blir nå blitt kvitt gutten.

Dette var en intens dag, men også en patriotisk dag, som jeg delte med mine landsmenn. Jeg har aldri følt meg mer somalisk enn da jeg sto midt i den folkemengden og sang nasjonalsangen for full hals og demonstrerte mot kriminalisering av khat. Et øyeblikk jeg tar med meg resten av livet.

Det var på tide å reise hjem igjen til Norge. «Hjem» til Skien. Vi tok avskjed med familien. Jeg husker at denne avskjeden var annerledes enn avskjeder flest. Man skjønte på en måte at sjansen for gjensyn var utrolig liten. Vi tok et gråtende farvel med min tante, som var verdens flotteste dame. Det var så mye tårer på den flyplassen at jeg nesten ble flau.

Han treffer meg med pisken i ryggen, men skinnet er så bøyelig at pisken går over skulderen min.

Vi kom hjem igjen, og ting var på en måte annerledes. Jeg tok ikke for gitt hvor godt vi hadde det, samtidig som jeg savnet mye ved Somalia. Jeg skjønte ikke at «verdens beste» land å bo i var kaldt, asosialt, stressende og fiendtlig – mens verdens verste land å bo i, var inkluderende, varmt, interessant og fritt for stress. Dette var, og er fortsatt, pussig i mine øyne.

Ett til to år etter at vi kom hjem, fikk vi nyheten om at tanten vår hadde gått bort. Trist som det var, verdsatte vi utrolig mye den flotte avskjeden vi fikk med vår tante, som hadde gjort så mye for at så mange skulle leve bra. Mor og far bestemte seg også for å bistå de barna som tante tok inn, økonomisk.

Noen år senere, i 2012, kjørte jeg og pappa til Stryn for å møte to av de barna som hadde vokst opp med tante. De hadde fått innvilget asyl i Norge. Det tok tolv timer å kjøre, og vi var utrolig slitne. Det var glovarmt i bilen, husker jeg, så jeg sitter med verdens korteste shorts, baris, med en kuleis i nebbet. Vi ankommer asylmottaket og blir vist til rommene til guttene. Vi møter guttene, som tydeligvis er veldig forvirret over hele opplevelsen. De synes det er rart på Stryn. Pappa trøster dem med at de i hvert fall ikke er på Notodden. Alle ler. Eldstemann av guttene får øyekontakt, og begge klør seg på hodet. Plutselig kommer det! Dette var jo han tolvåringen som siktet på meg med AK-47 og slo meg med skinnpisk! Han husket meg, jeg husket ham! Alle lo.

Vi er nå gode venner, og han bor i dag i Oslo med kone og barn, som jeg er stolt av å kalle meg onkel til. Livet, folkens! Livet!