Kristine Storli Henningsen

Den som elsker deg høyt

Roman

Til Linnis

«O Mighty Lord Satan,

by whom all things are set free,

I cast myself utterly into thine arms

and place myself unreservedly,

under thy all powerful protection.

Comfort me and deliver me

from all of the hindrances and snares

of those who wish to harm me,

both seen and unseen.»

1

Ryggen ble presset bakover mot setet da de kjørte oppover de smale, svingete veiene.

Fie så konturene av oliventrærne i de bratte fjellskråningene, skimtet innsjøen langt der nede. Hun kjente en svak kvalme og rettet seg litt opp, vendte blikket mot frontruten. Harene som raske flekker over veien. Eller noe annet? Foten til Simon, prøvende på bremsen, men da var de allerede borte.

Hun kikket mot Lukas i bakspeilet. Han sov med bakhodet inn mot bilsetet, munnen halvåpen. Håret krøllet seg som myke sneglehus rundt ørene hans.

Hun lente seg tilbake igjen, så opp mot toppen av fjellet. Fuentes de Cesna. En ujevn samling lysende prikker. Bilen deres snirklet seg oppover svingene. Av og til var det så bratt at det stoppet helt opp. Simon bannet lavt og trådte på gassen, ruset motoren, bensinlukten sivet inn i bilen. Litt tilbake, og så rykket de fremover igjen.

Jo lenger opp i fjellet de kom, desto oftere dukket de røde trekantene opp.

Curvas peligrosas.

Farlige svinger.

*

Lukas løp bort til trappen med en gang de kom inn døren.

– Se, mamma, de har satt frem kosebamser til meg!

– Og en flaske rødvin, la Simon til idet han trådte inn på kjøkkenet.

Fie gikk med langsomme skritt og kikket seg rundt. Antikkhvite vegger. Malingslukten hang ennå i rommet. I den lille stuen, som man kom rett inn i, var det satt inn en liten sofa og to stoler i brunt skinn. I vitrineskapet overfor sofaen var det plass til flere titall vinflasker. Hun hadde stukket 50 euro til Susana for å fylle opp de to øverste radene. Så hadde hun lagt noen flasker nederst i bagen selv også.

Hun gikk inn på kjøkkenet, benkeplater av marineblå og hvit stein var plassert på rustikke mursøyler. Blomstrete plastgardiner hang ned fra benkeplatene og skjulte stekepannene, grytene, tallerkenene, gassbeholderen, knivene. Utenfor kjøkkenet var det en liten patio med peis, mørke tremøbler, et tørkestativ. En plate i bølgeblikktaket var skåret bort, så man fikk et glimt av himmelen. Det så ut som om noen hadde klippet i et mørkeblått tøystykke med taggesaks. I den ene kroken var det laget et lite bad.

Hun gikk inn mot stuen igjen. Det var en trapp opp mot soverommene, den var delt i to med en avsats. Hendene strøk over det kjølige smijernsgelenderet mens hun gikk oppover trappen. Joggeskoene gynget mykt mot steintrinnene. Hun gikk forbi Lukas, som hadde satt seg på trappeavsatsen med kosebamsene. Stemmen hans under henne, de gestikulerende hendene mens han lekte, du skal ikke være her, nei, du skal ikke være her, nå skal vi se hvem av oss som er sterkest, bang, smash, kræsj. Du døde!

Hun fortsatte oppover trappen til hun var på toppen. To små soverom lå til venstre, og på den andre siden av gangen lå soverommet til Simon og henne selv, vegg i vegg med et lite bad. Badekaret var lite og dypt, med et stort, kvadratisk vindu over. Ved siden av toalettet var det en vask, og på veggen over hang det et speilskap med skyvedører. Det ene speilet hadde sprukket, en sort stripe strakte seg fra det øvre høyre hjørnet og ned mot det venstre.

Hun så seg i speilet. Strøk håret bort fra ansiktet. Trakk linjene i pannen bort med fingertuppene. Lot dem komme tilbake. Trakk dem bort. Lot dem komme tilbake.

Idet hun gikk inn på Lukas’ rom, hørte hun Simons stemme nedenfra. Fie, kommer du? Stemmen hans, hele tiden, i ukene han var til stede, før han ble borte like lenge. Varme. Kulde. Varme. Kulde. Samlivet deres føltes som å dusje med en defekt temperaturbryter.

– Kommer, sa hun, mens hun kikket på bildet av jomfru Maria over Lukas’ seng. Det hang skjevt, mot høyre side. Sola hadde fått bildet til å falme, fargene gikk nesten i ett med det hvite hodeplagget. Hun gikk opp i sengen for å rette på bildet. Da hun skjøv på det, fikk hun øye på noen streker bak. Hun løftet bildet av veggen, og da så hun det tydelig. To lange streker var risset inn i muren og dannet et omvendt kors. Det måtte være gjort med en voldsom kraft, eller en skarp kniv, for linjene var dype og taggete. Hun ble stående og se på strekene mens hun kjente noe kjølig mot armen. Det trakk fra vinduet.

Har de glemt å male bak bildet, tenkte hun. Så hørte hun Simons stemme. Fie, hva driver du med?

Hun hengte bildet på plass og gikk ned fra sengen. Det knakte høyt i plankene. Hun visste at han hadde åpnet vinflasken allerede og fylt i to glass.

Hun gikk ned trappen, og idet hun kom til avsatsen, fikk hun den ene kosebamsen til Lukas på foten. En gul kanin med runde, blå øyne og et smil i rød filt.

– Han tok backflip på deg, sa Lukas og lo. – Først drepte han hunden, og nå kommanderte jeg ham til å treffe foten din. Og så gjorde han det!

Hun smilte. Fremdeles syntes han det var stas med kosebamser, selv om han snart var åtte år. Hun grep tak i ham og snudde ham opp ned. Det for et glimt av glede gjennom kroppen hennes over at han fremdeles var liten. Og over at hun endelig orket å gjøre sånt igjen. – Din ramp, sa hun, og ordene ble overdøvet av hvinene hans. Krøllene hans sveipet mot den gråhvite steinen mens hun bar ham nedover trappen.

Snart var det de tre sammen på kjøkkenet. Latteren til Lukas, smilet til Simon, kroppene deres som skumpet borti hverandre, varmt, mykt, liksom tilfeldig. Dette må bli bra, tenkte hun. En ny start. Bare oss tre.

To vinglass var satt frem på kjøkkenbordet, begge var fylt trekvart opp. – I dag er det greit å drikke vin, sa Simon mens han så rett på henne, – nå er det helg.

En dråpe av vinen hadde rent ned mot etiketten og spredte seg utover papiret. Den blårøde flekken fikk bokstavene til å flyte ut, og snart var alt uleselig.

*

Hun kjente hvordan ryggen ble presset ned mot madrassen. Noen sekunder lå han over henne, tung og varm, før han rullet av. Hun trakk pusten dypt. Det kjentes som å komme ut av en badstue.

Han la seg på siden med armen over brystet hennes, strøk kinnet hennes med tommelen.

– Det er mange som misunner oss livet vi skal ha nå, det ekte spanske landsbylivet. Du vet det?

Hun kikket opp i taket. Det var ingenting i kroppen som beveget seg. De stille øyeblikkene mellom dem, som før hadde vært bobler av forventning som stadig sprakk og ble til nye bobler, var blitt et uutholdelig vakuum.

– Jeg gleder meg til å være her sammen med dere, sa hun. – Selv om du snart skal ut igjen.

Simon svarte ikke. Han gikk ut av sengen og ned mot føttene hennes, løftet dem opp og la dyna under. Før ble hun rørt. Nå følte hun seg som en krøpling. Han gikk langs siden av sengen og pakket dyna rundt kroppen hennes, til det ikke var et eneste pusterom. Så la han seg ved siden av henne med et uttrykk som om hun var noe han hadde fikset.

– Det blir bra for deg å være her mens jeg er borte, sa han. – Jeg har inntrykk av at man hjelper hverandre på slike steder. Er tett på, tar vare på hverandre. Du vil komme til krefter igjen, og så prøver vi på nytt. Det er fremdeles mulig, håper jeg. Jeg mener, ingenting er vel ødelagt der inne?

Tommelen hans igjen, frem og tilbake over kinnet hennes, ru og spørrende. Hun lukket øynene og holdt pusten. Var det slik det var å ligge i en kiste? Stivt på ryggen med hendene foldet over magen. Folk som så på deg, strøk deg over huden, husket det som hadde vært.

Hun tenkte på Lucia, den unge kvinnen som hadde bodd her før henne, og som døde i dette rommet. Hun forsøkte å forestille seg ansiktet hennes. Hadde hun også ligget slik, ved siden av mannen sin, og følt at noe var grunnleggende feil?

Simons stemme, tett ved øret hennes: – Fie?

Hun åpnet øynene og slapp pusten ut.

– Nei da, sa hun. – Ingenting er ødelagt.

Han rullet over på ryggen.

– Har du fått vite noe mer om årsaken til at det skjedde? spurte han.

Hun kjente hvordan det begynte å røre seg i brystet. Et tynt lag plastfolie la seg over taket. I øyekroken så hun at han vendte seg mot henne. Han lirket en hånd under dyna og klemte låret hennes.

– Jeg forstår at det er vondt, sa han. – Jeg bare spør fordi jeg lurer på om det er noe vi kan gjøre for å unngå at det skjer igjen.

Temaet var som en boomerang. Hver gang hun trodde de hadde kastet det fra seg, gikk det litt tid, og så kom det tilbake igjen, samme spørsmål og svar.

– Du har spurt meg flere ganger allerede, sa hun. – Det er ingenting man kan gjøre for å forhindre det.

Hånden hans gled av låret hennes.

– Jeg bare tenker at det ville være fint for Lukas å få søsken, sa Simon. – Før det blir en hel generasjon mellom dem, mener jeg.

Det ble varmt under dyna, hun løftet føttene og trakk den ned fra brystet.

– Man kan ikke bestille et barn på den måten, sa hun. – Dessuten er det ikke du som skal bære det frem, amme, være oppe om nettene, passe på at Lukas ikke blir sjalu, alt det der.

– Jeg kunne jo prøve å få meg jobb på land? Det er ikke lett for meg å være så mye borte fra dere, heller.

Hun kjente hvordan kroppen knyttet seg ved tanken på at de skulle være sammen hele tiden. Når han var hjemme, passet han på at hun ikke drakk for mye, sørget for at hun jobbet med content marketing-artikler og holdt deadlinene, passet på at alt var på stell med Lukas, at han fikk fisk tre ganger i uka, la seg før åtte, badet hver dag, gjorde lekser. Alt var under kontroll, som han sa, og hun følte seg som en av de ansatte på skipet hans.

– Du ser irritert ut, sa han.

Før hun rakk å forsvare seg, la han til:

– Og det er helt greit. Det er tøft. Selv om tanken på et nytt barn er overveldende, rekker man jo å forestille seg hva det kan bli.

Hun nikket, mest for å slippe å snakke, og snudde seg inn mot veggen.

– Jeg må prøve å sove nå, sa hun.

Det gikk noen sekunder. Så løftet han dyna og krøp under til henne. Armen hans rundt midjen. Hun ble ett med magen hans, knærne, pusten, tunge bølger som ville tvinge henne i søvn. Hun lå med åpne øyne og nektet å gi etter. Sovepusten hans kom, og hun skjøv ham vekk med rumpa. Da den svette magen forsvant, føltes det som å trekke av seg et plaster.

Hun la seg helt ut på kanten og trakk dyna enda mer av seg. Luften var kjølig og luktet svakt av maling og salmiakk. Stier av sprekker krysset hverandre over veggen. Noen hadde forsøkt å male over dem, men de skinte gjennom.

Man kan vaske og male og rense til det svir i nesen, tenkte Fie. Men det ligger under der et sted.

Ingenting forsvinner helt, alt kommer til overflaten.

2

– Det går fint, mamma. Vi sees om noen timer. Det går bra, jeg lover.

Det var nesten verre når Lukas oppførte seg sånn, som om han var den voksne og hun var barnet.

– Du kan jo snakke spansk, sa hun og kjente hvordan det sved i lårene etter å ha sittet så lenge på huk. – Og du kommer til å få venner innen første friminutt er over. Det er sånn du er, Lukas.

Han smilte og ga henne en klem.

– Ser deg etterpå, mamma.

Da Lukas gikk mot klasserommet, så hun at sekken var for liten, selv om hun hadde tatt selene helt ut. Han hadde vokst så mye det siste halvåret. Hun hadde vært der hele tiden, og likevel kjentes det som om hun hadde gått glipp av det.

Hun tenkte på den første sommeren deres i Benalmádena. De hadde dratt fra alt i Norge etter ukevis med pakking. Hele livet deres lå i flytteesker, og de fløy over til noe nytt, som for henne var noe kjent. Sola skinte fra morgen til kveld, og Lukas oppførte seg som om ingenting hadde skjedd. En stund tenkte hun at det var så enkelt. På én dag kunne hun fly ham fra ett liv til et annet. De tilbrakte lange dager på stranden, og hun fikk ham nesten ikke hjem. Han lekte på rommet som om det alltid hadde vært hans og laget hus av skoesker til kosebamsene under sengen. Han lærte seg til og med noen spanske ord, Hola, Hasta luego, Gracias, og sa dem spontant når han møtte folk på gaten eller de var på restaurant. Han var fire år, verdensmester i tilpasningsdyktighet og kunne løsrive seg fra alt uten smerte. Men den første dagen hun leverte ham i den spanske barnehagen, og han gråt og klamret seg til beina hennes, forsto hun at det ikke var helt riktig. Han ville tilbake til barnehagen i Norge. Lillefot, sa han, jeg vil på Lillefot.

Så kom det noen armer og grep Lukas, smilte kort til henne, dette går fint, lukket døren. Ekornene på døren smilte utrettelig til henne med sorte og livløse øyne. Hun sto utenfor helt til hun hørte stemmen til Lukas. Latteren. Først da snudde hun seg og gikk.

Timene frem til hun skulle hente Lukas igjen satt hun hjemme og produserte artikler, snakket med ulike kilder, undersøkte og skrev. Men hun hadde aldri klart å finne ut av det største mysteriet. Det hun hadde levd med siden hun var tretten. Først alle årene med morens insisterende utsagn: «Det er han som er pappaen din, Fie.» Selv om hun hadde følt på seg at det var noe som ikke stemte. Og så, rett etter at hun ble tenåring: «Nei, det er ikke ham. Jeg vet ikke hvem pappaen din er. Du må bare forsøke å glemme det. Det er så lenge siden, jeg vet rett og slett ikke. Vi har klart oss bra vi to, har vi ikke?»

Hun hadde ingen pappa. Det hadde heldigvis Lukas. Han hadde fått en fin pappa.

Simon smurte matpakke, tok ut og inn av oppvaskmaskinen, ordnet klærne til Lukas, hjalp ham med lekser, pusset tenner, leste på sengen. Den blidautoritære stemmen. Det blir som jeg har sagt. Med et smil. Nå må du gape opp, Lukas. Fortell meg hvor vi er i boken. I dag skal du ikke ha noe søtt på skiva. Nå prøver vi femgangeren igjen. Hun så for seg armene hans, like målrettede og effektive som når han styrte skuta på Nordsjøen. Og hver gang hun var syk, eller sliten, og bare ville ligge, som etter inngrepet, ble han som en maskin som gikk enda raskere og utførte arbeidet enda bedre. I enkelte øyeblikk kunne hun til og med føle at han likte at hun var avhengig av ham, og i slike stunder visste hun ikke hvem hun foraktet mest, ham eller seg selv.

Lyset traff øynene hennes da hun kom ut av skolen. Hun tok på seg solbrillene og gikk tilbake mot huset. Forbi bakeriet med ovalt treskilt over døren, La Panaderia, bodene med rustne dører som ikke maktet å stå oppreist lenger og sank nedover på den ene siden, hagen med hønene og det bugnende sitrontreet. De nederste greinene hang ned mot bakken, som en stille tortur under sola.

Hun rundet hjørnet og begynte å gå oppover Calle Malaga. Hvite rekkehus på hver side av den smale veien. Lyder bak gardinene som hang foran de tynne dørene; spanske rytmer, monotone nyheter, kattemjau, boring, klirring i glass, en plastbøtte som ble flyttet på.

Fie tenkte tilbake på dagen da hun hørte om selvmordet. Hun hadde ligget og slumret i sengen, fremdeles ute av form etter komplikasjonene etter aborten. Susana vasket rundt henne på soverommet. Den lilla kluten fikk grå striper av støv mens hun fortalte om tragedien.

Susana fortalte om Lucia som hadde vært så glad for å bli gravid. Det var et etterlengtet barn. Og hun og Leo virket forelsket, pusset opp og gledet seg til å flytte inn på fincaen. Så, på et tidspunkt, oppsto disse ryktene om at Lucia hadde hatt en affære med en mann i landsbyen. Andre sa hun hørte stemmer i hodet og var i ferd med å gå fra forstanden. Flere la merke til at hun isolerte seg mer og mer og virket engstelig og nervøs. Og så skjedde dette selvmordet, på termindagen hennes.

– Da er det vel ikke så rart at hun tok livet av seg, sa Fie. – Hvis hun var så ustabil og full av angst, mener jeg?

Susana nølte litt før hun vendte seg mot Fie og sa:

– Men er det ikke noe naturstridig i å ta livet av sitt eget barn?

Fie kjente at hun ble varm i ansiktet. Hun vendte seg mot vinduet og la hendene over dyna, fremdeles kjentes magen sår og hul.

– Dessuten vet du hva de sier, sa Susana. – Ingen røyk uten ild. De ryktene …

Så ble hun stille. Fie satte seg opp på albuene i sengen og kikket på Susana.

– Hva mener du?

Skulderbladene til Susana beveget seg under den hvite T-skjorten og lignet vinger som ikke ville åpne seg.

– Hva mener du, gjentok Fie.

Susana tørket fortere med kluten, det lilla stoffet føk over kommoder og skapdører.

– Lucia var en inntrenger, sa hun til slutt. – Og kvinnene i landsbyen liker ikke inntrengere. I alle fall ikke unge, vakre kvinner fra byen. Og hvis de finner ut at hun har hatt en affære med en av deres menn …

– Men ble det ikke etterforsket? sa Fie. – Hvis selvmordet virket mistenkelig?

Susana fnøs.

– Etterforsket? Der oppe har de sin egen justis. Har de bestemt seg for at dette ikke skal graves i, så blir det slik.

Fie la seg tilbake i sengen igjen og kikket opp i taket. Hun hadde hørt om hvor mange uløste saker det var på slike steder. Drap og andre forbrytelser som aldri ble oppklart fordi man ikke hadde midler eller kapasitet til å etterforske. Eller vilje.

Det hadde vært en sak i Fuentes de Cesna for noen år siden også, der en norsk kvinne hadde vært involvert. Hun var på ferie i Spania med mannen sin og forsvant fra landsbyen etter å ha besøkt en venn. Fie hadde ikke klart å la være å grave i denne saken, hun bodde i Benalmádena og hadde hatt Dagbladet i ryggen. Etterpå hadde politimannen, Verner, berømmet hennes gode evner som etterforsker. Det var det han hadde kalt henne. Ikke journalist, men etterforsker.

Dagen etter samtalen med Susana sendte hun en mail til Dagbladet-redaksjonen. Jeg har en spennende cold case, skrev hun. Jeg vil reise opp og begynne å undersøke det nå. Hun hadde skrevet om alt Susana fortalte, og lagt på litt. Etterpå hadde hun slettet mailen fra sendte elementer. Sånn i tilfelle. Hadde Simon fått vite den egentlige grunnen til at hun ville flytte til landsbyen, hadde han satt en effektiv stopper for prosjektet.

Etterpå hadde alt gått så fort. Susana hadde hjulpet svogeren med å male over veggene og vaske huset, og nå var hun her. Vandret blant oliventrærne, langt oppi Granadas fjell, uten å kjenne en sjel, og tenkte at det hele var absurd. Hadde hun enda hatt en skikkelig sak. Men alt hun hadde var Susanas vage ord. Og hva ville det hjelpe om det skulle være noe i ryktene og hun fant sannheten om hva som hadde skjedd? Lucia var død, og det samme var barnet.

Kanskje var det heller en higen etter å forstå. Når det var så vanskelig å fjerne en klump med celler og det skapte slike ettervirkninger, hvordan var det da å velge bort et liv rett før det fikk det første pustet av oksygen, den første strimen av lys, og man kunne legge det inn mot brystet?

En mann kom nedover veien på andre siden av fortauet. Han var liten av vekst og gikk med vaggende skritt. På hodet hadde han en blå lue som var tredd nedover ørene. Idet Fie passerte ham, ropte han mot henne:

– Adonde va?

Hun stoppet opp og så på ham. Han sto stille og kikket tilbake på henne. Så kom han skrått over veien. Jo nærmere han kom, jo sterkere ble spritlukten, en intens eim av gammel marsipan. – Adonde va, gjentok han. Fie pekte opp mot husene i gaten overfor. – Calle Sevilla, sa hun. – Vi flyttet inn på lørdag. Jeg er Fie.

Hun strakte frem hånden. Han så på den som om det var et dyr hun hadde trukket opp fra lommen.

– Jeg vet godt hvem du er, sa han. – Jeg spør om hvor du skal.

Han så på henne mens han pustet tungt gjennom nesen. Det ene øyet kikket ut til siden, mens det andre kikket mot henne.

En kvinne kom nedover gaten med raske skritt. – Alfredo, sa hun med skarp stemme. Så gikk hun bort til Fie og smilte unnskyldende.

– Beklager, sa hun og trakk Fie med seg oppover gaten. – Du må ikke bry deg om Alfredo. Han er …

Hun slapp armen til Fie og laget en snurrende bevegelse mot tinningen.

– Du vet hva de sier om landsbyer? Det er tre ting du alltid finner der: En kirke, en bar og en tonto. Og det der var altså den lokale skrullingen. Men han er helt harmløs. Han gjør ikke annen fortred enn å drikke for mye og surre rundt.

Kvinnen lo og strakte frem hånden.

– Maria, sa hun. – Maria Alvarez.

Hånden hennes var tynn, nesten mager, med et overraskende fast grep.

– Me encantada, sa Fie.

– Igualmente.

Maria hadde en mørk og behagelig stemme. Hun var trolig i slutten av trettiårene, slank, og hadde langt, sort hår, mørkeblå øyne og blek hud. Et sort skjerf lå i et mykt kryss over den røde treningsjakken.

– Det er dere som har flyttet inn i huset til José, ikke sant?

Fie nikket.

– Hyggelig med nye folk her, sa Maria. – Det skjer ikke ofte, for å si det sånn.

Hun lo litt før hun sa:

– Vil du være med å gå en tur? Jeg pleier alltid å gå på onsdager etter at jeg har levert Felicia, stedatteren min, på skolen.

Fie smilte. Claro!

*

De gikk langs veien som førte mot nabolandsbyen, Iznahar. Det var varmt i luften. Hanegal langt borte. During fra en traktor.

– Jeg elsker å gå, sa Maria.

Fie kikket nedover dalen. Oliventrærne lignet halvtørre kålhoder. Veiene snodde seg som et slitt tau ned mot den turkise innsjøen. Over de brune og grønne markene lå fjellene med snøkledde Sierra Nevada i midten. Spiss og hvit fikk den skyene til å ligne grålige kulisser.

– Jeg òg, løy Fie.

Hun hadde alltid syntes det var meningsløst å traske rundt uten mål og mening. Det var en av grunnene til at hun ikke ønsket seg tilbake til Norge. Skiturene, fjellturene, seilturene. Alt man måtte gjøre, nesten panisk, straks sola viste seg på himmelen.

– Trives dere her? spurte Maria.

Fie nikket.

– Ja, foreløpig har vi det fint. Dette stedet føles ekte. Jeg var så lei turistene på Costa del Sol. Jeg bodde der da jeg var liten, sammen med foreldrene mine, og allerede da var det mange turister. Da jeg flyttet tilbake med Simon og Lukas for fire år siden, føltes det som om det var flere skandinaver og briter der enn spanjoler. Fulle skandinaver og enda fullere briter.

Maria smilte og ristet på hodet.

– Det kan jeg tenke meg. Her er det nesten aldri en turist. Bortsett fra om sommeren. Da kommer det en buss i ny og ne. Mennesker som vandrer rundt i gatene, knipser bilder og ser på oss som om vi er en sjelden rase. Kanskje er vi det også. Hvordan endte dere opp i akkurat denne lille landsbyen?

– Susana vasket for oss i Benalmádena. Hun fortalte at svogeren hennes, José, eide et lite rekkehus her oppe, akkurat da vi ønsket å komme oss bort fra solkysten. Det hadde stått tomt i over et år, sa hun, etter en tragisk hendelse med en kvinne som bodde der?

Maria nikket.

– Lucia. Hun bodde der sammen med mannen sin, Leo. De fikk låne rekkehuset til José i en overgangsfase, skulle bo der til barnet var født og Leo fikk ferdigstilt fincaen der de skulle bo. Når han ikke var i Rute, nabobyen, for å jobbe på bilverkstedet, jobbet han i hvert ledige øyeblikk med fincaen.

Det ble stille et øyeblikk. Fie hørte hvordan de tråkket i utakt på asfalten.

– Det hele var fatal, fortsatte Maria.

De gikk en strekning til i utakt, før Maria fortsatte:

– Under svangerskapet ble Lucia syk. Hun begynte å høre stemmer. Det kan ha vært noe som ble utløst av graviditetshormonene. Min mann Mario forsøkte å behandle henne. Ja, han er altså landsbylegen, og jeg er den lokale sykepleieren og hans assistent. Vi jobber sammen. Det er ikke alltid like enkelt.

Maria lo og himlet med øynene. Fie nikket at hun skulle fortsette, hun var redd Maria skulle miste tråden.

– Det var ingenting vi kunne gjøre. Medisinene vi forsøkte å gi henne hjalp ikke, og det nyttet ikke å legge henne inn. Hun ble sykere og sykere, og det endte dessverre galt for både henne og det ufødte barnet. Samme dag som hun hadde termin, tok hun sitt eget liv. Hengte seg på soverommet.

Fie rykket til av bikkjeglam. Hun kikket på Maria, som fortsatte å gå i samme takt. Gjøingen kom fra en av fincaene som var omringet av tørre oliventrær. Det var flere hunder der som var lenket til ambolter i jorden. En diger, brun bikkje sto på to bein i båndet og bjeffet uten stopp. En mindre, sort hund fløy rundt og rundt i ring. Hos flere av hundene kunne man se rader av ribbein.

Ved siden av huset sto en fyr med en lang stokk og så ut som om han forsøkte å få tak i noe i treet. Han hadde en sigarettsneip i kjeften og en tatovering over halve halsen som lignet fargeløse flammer. Han kastet et kort blikk på Fie og Maria før han snudde seg og fortsatte å rote med stokken opp i treet. Fie fikk et glimt av noen i kjøkkenvinduet, en skikkelse med sort hår.

– Hvem er det, sa Fie, da de kom på avstand og bjeffingen ble svakere. – Driver de kennel?

Maria ristet på hodet.

– Nei, de bruker trolig bikkjene til harejakt. Ellers driver de med olivenproduksjon, sånn i det små, lik de fleste andre gårdene rundt her. Det huset er for øvrig fincaen der Lucia og mannen skulle bodd. Dette paret tok over huset rett etter tragedien.

Fie snudde seg og ville se på fincaen en gang til. Da stoppet Maria og grep henne om armen.

– I kveld er det sevillanas i kirkerommet. Blir du med?

Sevillanas, tenkte Fie, hva i all verden er sevillanas.

– Da blir du kjent med de andre damene også, fortsatte Maria. – De gleder seg til å treffe deg!

Fie så spørrende på henne.

– Hvordan vet de at jeg kommer?

Maria smilte. Hånden hennes gled av Fies arm.

– Jeg løy da jeg sa at det er sjelden at det kommer nye folk opp hit. Det skjer i grunnen aldri.

*

Simon smilte mens hans skylte en tallerken under springen.

– Dans i kirkerommet? Så kult, da! Dette må du bli med på, Fie.

– Jo, men jeg mener, kommer jeg til å klare det? Jeg har aldri vært noen danseløve, akkurat. Og dette er helt nytt for meg. Dansen er litt som flamenco, så vidt jeg forsto, men ikke helt lik.

– Du sa jo du ville begynne å trene noe morsomt, sa han. – Og nesten-flamenco i kirkerommet kan jo ikke bli annet enn gøy. Dessuten, nå er jeg her og kan passe Lukas. Dra, du. Og kos deg!

Fie kikket bort på Lukas, som satt ved enden av spisebordet. Nettbrettet ga ansiktet hans et hvitt lys. Øynene var store og fokuserte, pekefingeren prikket ustanselig mot glasset.

– Jeg har ikke noe å danse i, sa hun. – Og jeg husker ikke hvilken bag treningstøyet mitt ligger i.

– Jeg vet det, sa Simon. Han tørket hendene på joggebuksen og gikk opp i andre etasje. Like etter kom han ned med den sorte treningstightsen som han syntes hun fikk så fin rumpe i. Og den grønne toppen som han hadde gitt henne til bursdagen fordi den hadde lik farge som øynene hennes.

– Her, sa Simon og viftet med klesplaggene. – Er ikke dette klær å danse i, kanskje?

Selvsagt visste han hvor klærne mine var, tenkte hun. Nå har han sikkert sett vinflaskene også, og lager drama ut av det. Men det var ikke han som kom til å bli ensom her oppe. Dessuten hadde de ikke det største vinutvalget på butikken. Susana hadde sagt at det trolig ikke var mer enn 300 innbyggere i hele landsbyen, og det meste av mat og drikke måtte bestilles fra byene rundt.

Fie grep plaggene uten å se på Simon og gikk ut på toalettet for å skifte. Idet hun trakk toppen over hodet og kjente den kalde luften mot magen, hørte hun at det banket på ytterdøren. Tre ganger. Muntert og insisterende.

Da hun kom inn på kjøkkenet, hadde Lukas løpt til døren for å åpne. Maria kikket smilende ned på ham. Hola, guapi.

– Hola, sa Lukas og smilte.

– Har du kommet for å hente meg? spurte Fie.

Maria nikket.

– Men det begynner aldri presis likevel, så du kan ta det med ro.

Hvorfor kom du og hentet meg da, tenkte Fie. Hun kjente Simons hånd i ryggen, den skjøv henne fremover, og hun kjente hvordan hun nesten kom ut av balanse. Gjør han det med vilje, tenkte hun, eller blir det bare sånn hver gang han forsøker å støtte meg?

Hun kippet på seg joggeskoene og begynte å gå oppover mot kirken sammen med Maria.

De gikk den smale veien mellom rekkehusene og forbi det lave, kvadratiske huset med fuglen i bur ved siden av postkassen. Den satt stille på en pinne og fulgte dem med øynene, laget små bevegelser med hodet.

Inne i kirken var det smale vinduer høyt oppe under taket, med tykke glass. På kortveggene var det små hyller med hvite, utente stearinlys. Bilder av Jesus og Maria hang sporadisk rundt omkring.

– Selvsagt er de ikke her ennå, sa Maria og ristet på hodet. – Jeg kommer alltid først, uansett hvor sen jeg er. Har du danset sevillanas før?

Fie ristet på hodet og satte vannflasken i hjørnet.

– Spiller ingen rolle, sa Maria. – Dette er bare for gøy.

Maria begynte å fortelle om sevillanas, som ble danset på de andalusiske festivalene. Fra gammelt av var dansen en av de få mulighetene en ung mann hadde til å være nær sin kjæreste uten jentas familie til stede, og uten å true hennes ære. Danserne rørte ikke ved hverandre, bortsett fra noen korte øyeblikk da mannen la armen rundt kvinnens midje. Sensuelt og respektfullt.

– Er det menn med på disse dansekveldene? spurte Fie. Maria ristet på hodet. – Du vet hvordan menn er, sa hun, – de blir bare distrahert når det er kvinner i rommet. Hun samlet hendene, strakte armene over hodet og trampet i gulvet med begge føttene. Trinnene ga gjenlyd i veggene. Øynene hennes fikk ekstra glød, som om noen vred en lyspære helt på plass.

Det kom en ny kvinne inn i lokalet. Hun var høy og slank, trolig i slutten av trettiårene et sted, med kastanjebrunt hår satt opp i en høy hestehale. Blikket hennes var flakkende bak brilleglassene, som om hun ventet å finne noen andre i rommet. – Lourdes Lopez, sa hun da Fie rakte frem hånden, – men du kan kalle meg Loli. Hun smilte, men før Fie rakk å smile tilbake, var hun alvorlig igjen.

Like etter kom det en kvinne som måtte være litt eldre enn de andre. Hun var kraftig bygget, med mørkt, kort hår og hadde på seg lilla treningsklær. Under armen hadde hun en CD-spiller. Hun satte spilleren fra seg på en stol langs den ene veggen. Så gikk hun bort til Fie med tunge, brede skritt.

– Mercedes Rodrigez.

Idet Fie grep den utstrakte hånden, trakk Mercedes henne mot seg og ga henne et luftkyss på hvert kinn. Armene hennes var som en robots, programmert til ikke å nøle.

Snart lød jamrende sang, gitarmusikk og rytmiske klapp fra CD-spilleren. Fie stilte seg i ringen og forsøkte å følge de andre kvinnene så godt hun kunne. Hun gjorde trampende bevegelser, etterlignet de intense blikkene deres og forsøkte å bevege armene i ulike formasjoner. De tre andre kvinnene var helt i takt. Hvert tramp, hvert klapp, hvert blikk, hver lyd. Det var bare Fie som stadig trampet på feil sted, eller vred armene motsatt vei. Hun husket seg selv på balletten som liten, hvordan hun alltid var på etterskudd med trinnene, som om hun hadde en innvendig klokke som gikk litt saktere enn de andres.

Maria gikk bak Fie, grep tak i hoftene hennes og ga dem en ekstra sving, som om hun var en snurrebass.

– Guapa, du må bevege hoftene dine!

Loli danset ved siden av henne, overdrev armbevegelsene, nikket og smilte oppmuntrende hver gang Fie gjorde noe riktig.

– Du får det til etter hvert, sa Mercedes i drikkepausen, – øvelse gjør mester.

For hver låt merket Fie tydeligere båndet mellom disse kvinnene. Det lå i faktene, kroppsspråket, stemmene. Alt som måtte ha spirt og grodd mellom dem over lang tid og ikke trengte ord. En samtale man kunne oppfatte, men ikke delta i.

Innimellom danset de mot hverandre. Maria mot Loli og Mercedes mot Fie. Mercedes så rett på Fie mens hun beveget seg nærmere. Trampene var tunge og presise, og hun utførte armbevegelsene som om hun opererte en maskin. Kroppen hennes ga fra seg en intens varme. Fie trakk pusten dypt hver gang de danset fra hverandre.

Et av bildene av jomfru Maria var malt slik at øynene fulgte henne, uansett hvor hun var i rommet. Hun så for seg bildet som hang på Lukas’ rom og det omvendte korset som var risset inn på veggen. Det var som om det la seg over helgenens ansikt fra baksiden, og skar det i fire.

*

Fie satte seg på huk og tok de siste, lunkne slurkene av drikkeflasken. Latteren og stemmene til de andre kvinnene, setninger hun ikke klarte å oppfatte, bare løse ord. Ledningen til CD-spilleren som ble trukket ut av veggen. Da hun rettet seg opp, sto Mercedes rett foran henne, med Loli og Maria på hver sin side. Uten spørsmål i stemmen sa hun:

– Bli med og ta et glass vin hjemme hos meg.

Maria så avventende på henne. Loli smilte og nikket oppmuntrende.

– Det hadde vært hyggelig, sa Fie. – Men jeg burde si fra til Simon først. Jeg mener, han har Lukas og …

– Jeg har allerede snakket med ham, sa Mercedes.

Fie rynket brynene. – Når da? sa hun. – I går, sa Mercedes, – da han var innom butikken. Jeg sa vi ville ta deg med på dansetrening og et glass vin etterpå. Han sa at han kunne være hjemme med Lukas, og at det ville du sikkert gjerne.

Fie kjente at hun ble varm. Hun bøyde seg og lot som om hun strammet skolissen. Han mener det godt, tenkte hun, han mener det godt.

Da hun rettet ryggen igjen, hadde hun ikledd seg et smil.

– Men da er det avgjort, da, sa hun. – Jeg blir med.

*

De satte seg rundt bordet hjemme hos Mercedes og strakte beina inn under den tykke duken, som mest lignet et teppe. Fie holdt føttene mot varmeovnen som sto under bordet, og kjente hvordan den glødet mot beina.

Mercedes fant frem en flaske vin fra hyllen bak dem og gikk ut på kjøkkenet. Så hørtes et smell. Fie skvatt til. Var det cava hun hadde åpnet? Det lød hvinende lyder utenfra, blandet med tramping og høye grynt.

– Hva er det som skjer? spurte Fie og kikket på Loli og Maria.

Mercedes kom tilbake og satte et glass vin på bordet foran Fie. Det var lite og fylt til randen.

– Sønnen min, Sergio, har akkurat begynt å slakte, sa hun.

Fie satt stiv i ryggen og stirret på den dyprøde væsken i glasset. Maria la en hånd på armen hennes.

– Grisene lider ikke, sa hun. – De bare skvetter av lyden. Vi gir grisen ett enkelt skudd bak øret, og da dør den med en gang.

Maria nikket og smilte oppmuntrende til Fie. Loli betraktet henne over vinglasset.

– Dyrene glemmer det raskt, sa Mercedes og satte seg overfor henne. – Snart er det stille der ute.

Fie grep etter vinglasset. Hun kunne føle hvordan føttene til Mercedes krøp nærmere.

– Her i landsbyen har vi vært selvforsynte i alle år, sa hun. – Maten setter seg ikke på bordet selv, slik mange har en tendens til å tro. Salamien du finner på Supermercadoen kommer fra et dyr som er slaktet. Forskjellen er at du ser det pent innpakket i plast, og slipper å gjøre jobben selv.

Fie nikket.

– Jeg vet det, sa hun. – Men …

Mercedes lente seg over bordet og holdt henne med blikket.

– La meg stille deg et spørsmål, sa hun. – Hva ville du helst ha vært, en gris som sto i en trang bås halve livet og bare ventet på å bli pølse hos slakteren? Eller en glad gris som levde fritt i mange år og deretter fikk en rask og smertefri død?

Det lød fremdeles hvin og tramping fra grisebingen utenfor.

– Det er et spansk uttrykk som sier at hvis du hører noe, så vet du litt, sa Mercedes og lente seg tilbake igjen. – Hvis du ser noe, så vet du mer. Og hvis du opplever det, så vet du alt. Folk fordømmer tyrefektingen vår, der oksene har levd et fritt liv på grønne enger og så får en ærefull død. Noen av dem får til og med leve. Og selv piner de dyrene til døde i trange bur og båser før de begår masseslakting og håver inn massevis av penger. Har de virkelig rett til å dømme oss?

Fie tok en slurk av vinen.

– Jeg bare skvatt, sa hun. – Jeg har aldri vært med på noe sånt før. Og …

Mercedes grep vinglasset på bordet, hevet det til en skål mot Fie og smilte.

– Men da er det jo klart du må bli med en gang, sa hun. – Jeg banker på hos deg neste gang vi skal slakte. Det blir før fiestaen på fredag. 50-årsdagen til Antonio. Det er min kjæreste. Ja, og så driver han butikken. Dere kommer, ikke sant?

Hvinene fra grisene hadde stilnet. Nå var det bare svak grynting. Fie så for seg at de gikk rundt hverandre i bingen og skulte nervøst på hverandre. Hun tok en slurk til av vinen og forsøkte å stenge lydene ute. – Klart vi kommer, sa hun, og håpet Mercedes ville glemme hele slaktingen. Men Mercedes forekom henne ikke som en type som glemte slikt.

Loli begynte å spørre om Fie. Hvorfor hun var i landsbyen. Hva hun jobbet med. Hva Simon gjorde. Fie kjente hvordan ryggen sank inn mot stollenet. Dette var normalt, at de ville vite mer om henne. Hun fortalte at de hadde tilbrakt fire år i Benalmádena, der hun bodde med foreldrene som barn. Lukas, som hadde gått i spansk barnehage og nå snakket språket bedre enn henne. Simon, som var sjømann, ute i seks uker om gangen og hjemme like lenge. Hun, som var frilansjournalist for ulike aviser og magasiner i Norge, og hadde jobbet en del med kriminaljournalistikk. Nå skulle hun ha pause noen måneder etter en rutineoperasjon. Hun hadde fått noen komplikasjoner og skulle komme til hektene i landsbyen, ta inn roen og den friske fjelluften.

Hun oppfattet at Loli og Maria vekslet blikk mens hun snakket. Mercedes så på henne med et rolig, uforanderlig uttrykk. Ingen stilte oppfølgingsspørsmål. Fie spurte om hva kvinnene jobbet med. Mercedes fortalte at hun hjalp Antonio i butikken, kom med slaktervarer og sto bak disken når det trengtes. Maria var landsbyens sykepleier og hadde ansvar for de eldre, blant andre Lolis mor, Carmen, og Alfredo, landsbyens tonto med øyet som kikket ut til siden. I tillegg var hun helsesøster for alle skoleelevene. Loli jobbet på det lokale apoteket og passet på sin gamle mor.

Døren åpnet seg og en gutt kom inn. Han så ut til å være sent i tenårene. Det må være sønnen til Mercedes, tenkte Fie. Han hadde det samme autoritære kroppsspråket. Den kamuflasjefargete jakken var flekkete av blod.

Han gikk tungt og rakrygget over gulvet. Lissen på den ene militærstøvelen pisket svakt mot steinflisene. Han nikket til Fie idet han gikk forbi dem og inn på kjøkkenet.

– Det var altså Sergio, sa Mercedes og smilte unnskyldende. – Det er vanskelig for ham å håndhilse akkurat nå, som du ser.

Fie kikket ut mot kjøkkenet. Sergio sto over vasken med ryggen til, det suste fra springen. Hun så for seg hvordan han vasket hendene mens blodet rant i spiraler ned mot sluket.

*

Det var stille da hun gikk hjemover sammen med Loli. Det eneste de hørte var en hissig motordur, som innimellom ble sterkere. Bensinlukt sivet inn i nesen, og forsvant igjen, sivet inn og forsvant. Loli smilte unnskyldende.

– Håper det ikke bråker for mye om kvelden når du skal sove. Det er Sergio som er verst på det der. Det er ikke så mye å finne på her for gutter i den alderen, så det blir mye motocrossing.

Fie så for seg Lukas som tenåring, at han kjørte rundt og rundt i landsbyen, slaktet griser og smugrøyka på hjørnet.

– Det går helt fint, sa hun. – Vi er ikke lydvare. Og så hyggelig at vi er naboer, da!

Loli åpnet munnen som for å si noe, men lukket den igjen. Nikket kort og smilte. Fie kikket på henne.

– Du må ha kjent de som bodde her før oss godt, sa hun. – Lucia og mannen?

– Selvsagt, svarte Loli. – Alle kjenner hverandre godt i denne landsbyen. Nå må jeg komme meg inn til mor.

Hun grep gardinet foran døren og sa hasta luego. Fie trakk pusten. Rett før Loli forsvant bak det lillarutete stoffet, sa hun:

– Lucia. Hun tok livet av seg, ikke sant?

Loli ble stående et øyeblikk og holde i gardinet. Så snudde hun langsomt på hodet og kikket på Fie.

– Leo, mannen hennes, var barndomskjæresten min. Og en nær venn. Det var ingenting jeg kunne gjøre for å hjelpe dem. Vær så snill, jeg vil helst ikke snakke om det. Det gjør meg bare muy triste.

Hun sa hasta luego en gang til og ble borte bak gardinet. Motorduren nærmet seg, bensinlukten ble sterkere. Fie kikket opp mot kirken og fikk et kort glimt av motocrosseren og Sergio som freste forbi. Fremdeles syntes hun at hun så blodflekkene på den kamuflasjefargete jakken. En sort hjelm vendte seg mot henne. Så forsvant sykkelen rundt hjørnet.

*

Fie følte hun kunne lukte bensinen lenge etter at hun hadde kommet inn døren. Ordene til Loli sirkulerte i hodet. Det var ingenting jeg kunne gjøre for å hjelpe dem. Hvordan har hun forsøkt å hjelpe dem, tenkte Fie. Hva har hun gjort. Hun måtte jo ha fått med seg mye, kanskje alt, hun var naboen deres, og barndomskjæresten til Leo.

Lucia. Hvordan kunne noen gjøre det Lucia hadde gjort? Ta livet av seg rett før man skulle føde et barn.

Ta livet av et barn.

Fie konsentrerte seg om å puste. Tømme hodet for tanker. Tømme kroppen for følelser. Restarte maskinen. Ikke tenke på det. Da ble alt unødig vondt.

Hun grep en flaske Verdejo fra vinhyllen. Så gikk hun mot kjøkkenet og trakk ut skuffen med bestikk, fomlet etter vinopptrekkeren. Simon hadde lagt en lapp på kjøkkenbenken ved siden av vasken. Håper du koste deg i kveld. XXX. PS. Fant yndlingsteen din!

En pose bringebær- og mandarinte lå halvveis oppå lappen.

Hun gikk opp i andre etasje og kikket inn på soverommet. Simon sov tungt, på samme måte som Lukas, på ryggen og med hodet til siden. Så kikket hun inn til Lukas. Han lå under det falmede bildet av jomfru Maria. Det hang ned på skeive igjen.

Hun bredte dyna over ham, bøyde seg og kysset ham på pannen. Hun sto stille noen sekunder med krum rygg og lukkede øyne, kjente den bløte huden mot leppene. Så hørte hun den fresende lyden av motocrosseren, og rettet ryggen. Hun så den for seg, som en veps fra hushjørne til hushjørne, med brodden under den blodflekkete jakken.

Da hun kom ned igjen, kastet hun posen med te i søpla og gravde den ned under appelsinskallet. Deretter skylte hun en stor tekopp med vann, satte den i vasken, og åpnet flasken med hvitvin.

Da hun holdt glasset på skrå og flasken vannrett, rant væsken lydløst ned i glasset.

Det første glasset gikk fort, vinen rant ned i strupen, kald og syrlig. Hun fikk tilbake varmen i kroppen, prikkingen i hodet fikk alt til å løse seg opp og forsvinne ut. Verden ble mer behagelig. Etter det andre glasset lente hun seg tilbake i stolen og kjente hvordan hodet og leddene fikk hvile.

Hun flyttet fruktfatet og fant frem de to kortstokkene fra vesken. Med små, presise bevegelser la hun de slitte kortene utover bordflaten. Edderkoppkabalen. Dette spindelvevet av kort der man måtte være tålmodig for ikke å bli fanget i sitt eget nett. Tenke en ekstra gang hver gang man ble for ivrig. Var trekket lurt, på sikt? Vente et øyeblikk før man la opp en ny rad. Puste rolig og holde hodet klart hver gang nettet ble strammere og man var i ferd med å se seg blind på kortene, motstå fristelsen til å ty til enkle løsninger som kunne komplisere alt senere.

Tre ganger. Aldri mer enn tre ganger. Hadde den ikke gått opp da, måtte hun gi seg.

Den gikk ikke opp. Hun foldet sammen kortene og la dem tilbake i vesken. Korket flasken og gikk inn på spiskammeret. Det var mørkt og trangt der inne, hermetikkboksene sto om hverandre som sløve, usynkrone soldater. Hun satte flasken bak melposene, innerst i kroken. Vinen stoppet rett under den grønne etiketten. Jeg har ikke tømt den, tenkte hun, jeg har bare kost meg med et par glass.

Det banket på døren. Tre ganger.

– Beklager, sa Maria da Fie åpnet. – Du glemte drikkeflasken din hos Mercedes. Jeg tenkte å levere den i morgen, men så fikk jeg se lyset i vinduet da jeg var på vei hjem. Og så ble jeg nysgjerrig på hva du syntes om det første møtet med damene. Men hvis du er på vei i seng …?

– Kom inn, sa Fie, – jeg har vin, og litt skinke, tror jeg.

Maria smilte. – En bitte liten tur, sa hun, – jeg er så trøtt for tiden. Og jeg tar gjerne te, hvis du har.

*

Fie betraktet Maria fra kjøkkenet mens hun ventet på at vannet skulle koke. Hun gikk rundt i stuen med langsomme skritt, kikket seg rundt med armene rundt kroppen, som om hun frøs.

– Jeg har ikke vært her på mange måneder, sa hun. – Huset har stått tomt med skoddene for. Ingen har lyst til å flytte inn her. Ikke at det kommer så mange opp hit heller. Folk reiser helst ut, de vil til de større byene.

Maria satte seg i sofaen, og Fie kom med te, skinke og resten av vinen.

– Nå, hva syntes du om dansen, spurte Maria og rørte sukker inn i teen. – Og de andre damene? Ja, du må unnskylde Mercedes. Hun kan være litt brå, du blir vant til henne.

– Jeg koste meg, sa Fie. – Alle har tatt meg så godt imot. Det eneste jeg gruer meg til, er slaktingen.

Maria lo.

– Du trenger ikke være med på det, sa hun. – Mercedes tåler et nei.

Gjør hun, tenkte Fie.

Maria lurte på hvordan første skoledag hadde gått for Lukas, og fortsatte med å snakke om skolen, skuespillet som skulle være om ikke lenge, Don Quijote, det kunne Fie glede seg til, de var i full sving med å sy kostymer.

– Jeg regner med rektor vil spørre Lukas om han vil ha hovedrollen, sa hun og smilte.

– Det er en fin gest fordi han er ny i landsbyen. Dessuten snakker han jo flytende spansk, og det vil styrke hans plass blant barna.

Ny i landsbyen. Fie tenkte på Lucia. Hadde hun sittet her, som henne, i akkurat denne skinnstolen, og snakket med Maria? Hva hadde de snakket om? Hvor mye visste Maria om Lucia?

Fie kjente hvordan vinen varmet i brystet og fikk hodet til å bli lett og susende.

– Kjente du Lucia godt? spurte hun, og hørte at hun så vidt snøvlet.

Maria kikket ned i teen, rørte rundt med skjeen, det kom en lav, metallisk lyd.

– Ikke så godt som jeg kjenner de andre her oppe, sa hun. – Lucia kom jo utenfra, hun var fra Priego, nabobyen. Leo derimot, kjenner jeg bedre. Han gikk i klassen under meg, sammen med Loli.

Leo, tenkte Fie, jeg må spørre om Leo. Så sa Maria:

– Hvorfor lurer du på det?

Fie tok den siste slurken av vinen. Det var noe skarpt i blikket til Maria.

– Nei, jeg synes bare det er rart, mumlet hun og satte fra seg glasset, – en gravid kvinne som …

Maria slapp skjeen og avbrøt henne:

– Fie, jeg tror det er lurt å la dette med Lucia ligge. Det er bare trist, og ingenting å grave i. Jeg vet folk snakker, men …

– Hva mener du med at folk snakker?

Hun var redd det kom for hardt ut, at Maria ville trekke seg tilbake. Men Maria fortsatte med samme mine:

– På et lite sted som dette vil folk alltid snakke. Og spekulere. Om alt. Selvfølgelig vil det oppstå rykter rundt et tragisk selvmord. Men det var alt det var. Lucia hørte stemmer i hodet, hun var ikke tilregnelig, hun mistet rett og slett forstanden. Og det var ingenting vi kunne gjøre for å hjelpe henne.

– Jeg forstår, sa Fie. – Men hvordan kan du være helt sikker på at det var selvmord? Ting er ikke alltid slik de ser ut som, det har jeg lært etter flere år som journalist. Jeg har blant annet skrevet for Dagbladet, en av Norges største aviser. Det er utrolig hvor mange lag man kan grave seg gjennom i en sak før …

– Det er ingenting å grave i her, Fie!

Maria sa det så høyt at Fie skvatt. Det var noe skingrende i stemmen hennes. Så ristet hun på hodet og unnskyldte seg. Nå så Fie at hun hadde tårer i øynene.

– Det er bare så vondt at du ripper opp i dette, sa hun. – Jeg mener, selv om Lucia ikke var min beste venninne, så blir man nær hverandre likevel på dette lille stedet. Og bare det å se Leo så knust. Ikke bare mistet han sin kone, men også sitt ufødte barn. Nei, det hele var …

Maria løftet hendene opp til hodet, som for å skyve noe på plass.

– Det er jeg som skal beklage, sa Fie og lente seg over bordet. – Det var ufølsomt av meg å begynne å snakke om dette. Det bare virker så absurd, å ta sitt eget liv på datoen der man skal bringe nytt liv inn til verden. Uansett hvor syk man er. Det er noe fullstendig naturstridig over det.

Maria nikket og skar en grimase.

– Jeg har ikke egne barn, men jeg har en stedatter, Felicia, og jeg kjenner et voldsomt beskyttelsesinstinkt overfor henne. Jeg antar det må være enda sterkere når man har et barn i magen. Det er klart det er naturstridig. Så oppførte heller ikke Lucia seg naturlig den siste tiden. Det må du huske.

Hvordan var hun, ville Fie spørre, men da reiste Maria seg.

– Beklager, men jeg orker ikke å snakke mer om dette, sa hun. – Jeg får komme meg hjemover. Takk for teen.

Fie gikk med henne bort til døren. Maria snudde seg før hun gikk ut og grep Fie om armen.

– Lov meg at du gjør det du kom hit for, sa hun. – Ta det med ro, kom til hektene, la den friske fjelluften gjøre deg godt. Så lenge du spiller på lag med menneskene her, er Fuentes et fantastisk sted å være.

Hun smilte og ga armen til Fie en ekstra klem. Når de sto slik, nærme hverandre, og hun kjente varmen fra hånden, det faste blikket i sitt, fikk hun en sterk følelse av at Maria ville beskytte henne.

*

Fie listet seg opp trappen og pusset tennene lenge og grundig, presset børsten inn i hver krok. Den sorte streken i speilet endret seg hver gang hun rørte på hodet, som en sti som stadig raste ut og måtte tråkkes opp på nytt.

Lucia, tenkte hun. Hva hadde hun følt når hun så seg selv i speilet? Hva hadde hun tenkt? Hørte hun mannens tunge sovepust fra soverommet bak seg, slik Fie hørte Simon nå? Holdt hun seg på magen og gledet seg, eller gruet seg, eller følte hun ingenting, og var det det som til slutt ble utålelig?

Lucia hadde begynt å høre stemmer under svangerskapet. Hadde de kommandert henne til å ta livet av seg? Og barnet? Hodet som presset mot underlivet. Rykningene i livmoren. Hender mot magen, fremmede hender, kjente hender, nysgjerrige hender?

Fie gikk ut av badet og kikket inn til Lukas. Han vred seg fra side til side, slik han gjorde da han var baby og på vei inn i søvnen.

Hun gikk inn i rommet og satte seg på sengekanten. Da han vendte hodet mot henne, la hun hånden over pannen hans. Da roet han seg med en gang. Hun hadde gjort det samme da han lå i magen og sparket og tumlet rundt, lagt hendene over magen og innbilt seg at det var hodet hans. Det sterke beskyttelsesinstinktet hun hadde følt i denne perioden, fra det kjentes som ingenting til hun begynte å merke liv der inne, spark, bevegelse, trykk mot underlivet.

Hun reiste seg og gikk ut i den lille gangen igjen. Hun lyttet til pusten i rommene rundt seg, den ujevne lyden av motocrosseren rundt hushjørnene. Det er ikke riktig, tenkte hun, det kan ikke ha vært slik. Det er fullstendig ulogisk. En kvinne som velger å ta livet av seg selv og sitt eget barn ved å henge seg, rett før fødselen.

Det var som å lytte til et pianostykke der én tangent var ustemt.

Hun tenkte på hva Susana hadde sagt. Kvinnene som ikke likte inntrengere. Ryktene om at Lucia hadde hatt en affære. Hadde hun båret en annen manns barn?

Hun gikk inn på soverommet, løftet dyna og la seg på ryggen. Simon vred på seg. Så veltet han seg over på siden med armen tungt over brystet hennes. Hun skjøv den ned mot magen.

Hadde Lucia ligget på denne siden av sengen med armen til mannen over seg?

Hver gang hun lukket øynene var det som om hun kjente noe over seg. Kalde føtter som sveipet over ansiktet. Tånegler som skrapte mot huden.

Hun åpnet øynene, og alt var mørkt.