Camilla Läckberg

Vinger av sølv

Oversatt fra svensk av

Kari Bolstad

Til Karin

DEL 1

To drapsdømte innsatte rømte i dag tidlig i forbindelse med en transport. Da fengselsbetjentene stanset på en rasteplass ved E4, på høyde med Gränna, grep mennene sjansen og flyktet ut i skogen.

Flere politipatruljer ble kalt til stedet, men letingen etter rømlingene har hittil vært resultatløs.

Ifølge Kriminalomsorgens talsperson Karin Malm blir ikke mennene ansett for å være noen fare for allmennheten.

Fra Aftonbladet 5. juni

FAYE STARTET NESPRESSOMASKINEN. Mens den laget en espresso til henne, så hun ut gjennom det høye vinduet på kjøkkenet. Som vanlig ble hun henført av utsikten.

Huset i Ravi var blitt hennes paradis på jord. Landsbyen var ikke særlig stor, den hadde bare to hundre fastboende. Det tok omtrent fem minutter å gå rundt hele Ravi, hvis man tok det litt rolig. Men midt på den lille plassen lå det en restaurant som serverte den beste pizza og pasta hun noen gang hadde spist. Og den var fullsatt hver kveld. Iblant ramlet det inn noen turister, særlig mot slutten av mai begynte det å bli flere. Entusiastiske franske syklister eller amerikanske pensjonister som hadde leid en bobil og nå fulgte drømmen om å se Italia, mens voksne barn fortvilet lurte på hvorfor foreldrene deres insisterte på å ha et eget liv framfor å være alltid beredte barnevakter for barnebarna sine.

Men ingen svensker.

Faye hadde ikke sett en eneste svenske her siden hun kjøpte huset, og det hadde faktisk vært en avgjørende faktor for stedsvalget. I Sverige var hun rikskjendis. I Italia både ville og måtte hun være anonym.

Det vakre, gamle huset hun hadde kjøpt, lå ikke inne i selve landsbyen, men tjue minutters gange utenfor. Beliggende på en høyde, med vinranker som klatret i skråningen opp mot huset. Faye elsket å gå opp og ned bakkene, kjøpe ost, brød og lufttørket prosciutto. Det var selve klisjébildet på et liv på den italienske landsbygda, og hun nøt det til fulle. Det gjorde også moren Ingrid, i likhet med Kerstin og Julienne. De var blitt en sammensveiset liten kvartett på de to årene som hadde gått siden Fayes tidligere ektemann Jack var blitt dømt til fengsel.

Kerstin og Ingrid konkurrerte om å skjemme bort Julienne, og nå som Kerstin tilbrakte stadig mer tid borte fra dem, hadde Ingrid tatt på seg oppgaven med å sende henne daglige bilder og oppdateringer om Julienne.

Espressoen var klar, og Faye tok koppen og gikk gjennom stua, mot baksiden av huset, der plask og glade barnehyl røpet at det var et basseng der, allerede før man så det. Hun elsket stua. Det hadde tatt tid å innrede huset, men takket være tålmodighet og en av Italias dyktigste interiørarkitekter hadde hun fått det nøyaktig som hun ville ha det. Huset hadde tjukke steinvegger som holdt varmen ute og gjorde det svalt i de heteste sommermånedene, men de gjorde også at det var ganske mørkt innendørs. Det hadde de motvirket med store, lyse møbler og rikelig med diskré belysning. De store vinduene mot baksiden hjalp også til med å slippe inn lys. Hun elsket hvordan stua nesten umerkelig gikk over i terrasse.

Den hvite gardinen kjærtegnet henne idet hun gikk ut. Hun nippet til espressoen og betraktet datteren og moren, uten at de la merke til henne.

Julienne var blitt så stor, med hår som var blitt nesten hvitt, bleket av sola. Hun fikk nye fregner så godt som daglig, og hun var vakker, frisk, lykkelig. Alt det Faye ønsket henne. Alt det et liv uten Jack gjorde mulig.

«Mamma, mamma, jeg kan svømme uten armringer!»

Faye smilte og satte opp et forbløffet ansiktsuttrykk for å vise datteren hvor stort hun syntes det var. Julienne svømte i den dype enden av bassenget, med anstrengte hundesvømmetak, men helt uten armringene med Bamse på, som lå på bassengkanten. Ingrid stirret nervøst på barnebarnet, halvt sittende, halvt stående, for raskt å kunne kaste seg ut i bassenget.

«Rolig, mamma, hun greier det.»

Faye tok en slurk av espressokoppen, som snart var tom, og gikk noen skritt ut på terrassen. Hun angret på at hun ikke hadde laget seg en cappuccino i stedet.

«Hun insisterer på å holde seg i den dype delen,» sa moren og så lett fortvilet ut.

«Det har hun etter moren sin.»

«Jo takk, jeg vet det!»

Ingrid lo, og Faye ble som så mange ganger før i løpet av disse to årene slått av hvor vakker moren hennes var. Til tross for alt livet hadde utsatt henne for.

De eneste som visste at Ingrid og Julienne levde, var Faye og Kerstin. For resten av verden var de to døde. Julienne drept av faren sin, en forbrytelse som Jack nå sonet en livstidsdom for i Sverige. Han hadde vært så nær ved å knuse Faye. Kjærligheten til ham hadde gjort henne til et offer. Men til slutt hadde det vært han som var blitt sittende med svarteper.

Faye gikk bort til moren og satte seg ved siden av henne i en rottingstol. Ingrid fortsatte å stirre på Julienne, med kroppen i helspenn.

«Må du reise igjen?» spurte hun, uten å flytte blikket fra barnebarnet.

«USA-ekspansjonen nærmer seg med stormskritt, og vi har hele jobben med nyemisjonen. Greier jeg å ro i land kjøpet i Roma, kommer det selskapet til å bli et sterkt tilskudd til Revenge. Eieren Giovanni vil selge, det gjelder bare å få ham til å forstå at min pris er det beste tilbudet han kan få. Men som alle menn overvurderer han grovt sin egen verdi.»

Moren så bekymret fra Faye til Julienne.

«Jeg forstår ikke hvorfor du fortsatt jobber så mye. Du har bare beholdt ti prosent av Revenge, og du behøver aldri å løfte en finger igjen etter det du fikk for aksjene dine.»

Faye trakk på skuldrene, tømte espressoen og satte koppen på det runde bordet.

«Jo da, en del av meg skulle gjerne hengt med dere. Men du kjenner meg. En del av meg ville dødd av kjedsomhet etter en uke. Og uavhengig av hvor mange andeler jeg har, så er Revenge min baby. Og jeg er fortsatt styreleder. Dessuten føler jeg ansvar for alle kvinnene som gikk inn og satset, og som nå eier aksjer i Revenge. De tok en sjanse med meg, med selskapet, og jeg vil fortsette å forvalte det. Når det er sagt, har jeg faktisk tenkt å kjøpe tilbake en større andel, hvis noen er villige til å selge. De ville uansett gjøre en god handel.»

Ingrid reiste litt på seg da Julienne snudde ved den bortre langsiden.

«Jo, jo, søsterskap og alt det der,» sa hun. «Jeg har kanskje ikke helt samme syn på kvinners lojalitet som du.»

«Det er nye tider, mamma. Kvinner holder sammen. Uansett synes Julienne det er greit at jeg tar en snartur til Roma, vi snakket om det i går.»

«Du vet at jeg synes du er dyktig? Du vet at jeg er stolt av deg?»

Faye tok Ingrids hånd.

«Ja, jeg vet det, mamma. Ta deg av gullungen vår du, og pass på at hun ikke drukner, så er jeg snart hjemme igjen.»

Faye gikk bort til bassengkanten, der en prustende Julienne vekslet mellom svømmetak og ufrivillig vannsluking.

«Ha det, ungen min, jeg drar nå!»

«Ha d …»

Et gulp druknet resten da Julienne prøvde å vinke mens hun svømte. I øyekroken så Faye at Ingrid skyndte seg mot bassenget.

I stua tok hun den ferdigpakkede trillekofferten. Limousinen som skulle kjøre henne til Roma, hadde nok allerede kommet. Hun løftet opp den vakre kofferten fra Louis Vuitton for at hjulene ikke skulle ripe opp de blankbeisede mørke tregulvene, og gikk mot ytterdøra. Da hun passerte arbeidsrommet til Kerstin, så hun Kerstin sitte fordypet i noe på dataskjermen, med terminalbrillene som vanlig ytterst på nesetippen.

«Bank, bank, jeg drar nå …»

Kerstin så ikke opp, hun hadde en dyp bekymringsrynke mellom øynene.

«Er alt i orden?»

Faye tok et skritt inn i rommet og satte fra seg kofferten.

«Jeg vet ikke …» sa Kerstin uten å se opp.

«Nå gjør du meg bekymret, er det noen problemer med nyemisjonen? Eller er det USA-ekspansjonen?»

Kerstin ristet på hodet.

«Jeg vet ikke ennå.»

«Må jeg bekymre meg?»

Kerstin nølte med svaret.

«Ikke … ikke ennå.»

En bil tutet utenfor, og Kerstin nikket mot ytterdøra.

«Dra nå. Hal i land avtalen i Roma. Så får vi prate siden.»

«Men …»

«Det er sikkert ingenting.»

Kerstin smilte beroligende til henne, men da Faye gikk mot den tunge tredøra, kunne hun ikke slippe følelsen av at noe var på gang, noe truende. Men hun skulle løse det. Hun måtte det. Det var sånn hun var.

Hun satte seg inn i baksetet, viftet til sjåføren at han skulle kjøre, og åpnet den lille champagneflasken som ventet på henne. Mens bilen trillet mot Roma, nippet hun tankefullt til champagnen.

FAYE GRANSKET ANSIKTET sitt i speilet i heisen. Tre dresskledde menn så anerkjennende på henne. Hun åpnet Chanel-veska, laget trutmunn og la langsomt Revenges egen leppestift på leppene. Hun skjøv en blond hårlokk til rette bak øret, skrudde på lokket med den inngraverte R-en, samtidig som heisen nådde ned i lobbyen og mennene gikk til side for å la henne gå først ut. Skrittene ljomet mot det hvite marmorgulvet, natteluften fikk den røde kjolen til å flagre idet portieren holdt åpne glassdørene.

«Taxi, signora?» spurte han.

Hun ristet smilende på hodet uten å senke farten, svingte til høyre da hun kom ut på fortauet. Ved siden av henne sto trafikken stille. Bilene tutet, sjåførene bannet gjennom nedrullede vinduer.

Hun nøt friheten, å være alene i en by der hun ikke kjente særlig mange, og der ingen kunne kreve noe av henne. Være fri fra ansvar, fri fra skyld. Møtet med Giovanni, eieren av det lille familieeide kosmetikkfirmaet som skulle komplettere Revenges allerede eksisterende produktlinje, hadde gått strålende. Så snart Giovanni hadde innsett at han ikke kunne bruke hersketeknikker og mannlig dominans for å få henne til å gå med på hans betingelser, hadde møtet snudd seg til hennes fordel.

Faye elsket spillet i forhandlinger. Som regel hadde hun menn som motpart, og de gjorde alltid den feilen å undervurdere kompetansen hennes, bare fordi hun var kvinne. Når de så måtte se seg beseiret, fantes det to typer menn. De som gikk fra møtet kokende av sinne, og med et enda sterkere forankret kvinnehat. Og de som ble begeistret og tente på hennes pondus og kyndighet, og gikk fra møtet med en hard bule i buksene og en forespørsel om middag senere på kvelden.

Da Faye kom ut i den lune kvelden, vibrerte byen rundt henne, og hun kjente at den omfavnet henne med alt hun hadde lengtet etter. Hun hadde ikke noe mål med spaserturen. Anledningen ville komme hvis hun bare lot storbypulsen ta over kroppen.

Snart ville hun bli nødt til å ta på seg masken igjen, spille den rollen som var blitt henne til del i hjemlandet. Men i kveld kunne hun være hvem hun ville. Hun gikk videre til hun kom til en vakker steinlagt plass. Forvillet seg dypere inn i labyrinten av smug.

Man må miste seg selv for å kunne gjenoppstå, tenkte hun.

En mann frigjorde seg fra skyggene, falbød hest hviskende varene sine. Faye ristet bare på hodet. En stor dør som badet i det gule lyset fra gatelyktene, gled mykt opp, og to personer, en mann og en kvinne som ventet utenfor, gikk inn.

Faye stanset og så seg omkring før hun satte kursen mot døra, som var blitt lukket igjen. En liten ringeklokke. Over henne: et kamera. Hun presset inn knappen, lyttet etter signal, men hørte ingenting. Til slutt kneppet det i låsen, og døra gled opp. Et enormt rom, fullt av vakre mennesker og lyden av glass som klirret mot hverandre, åpnet seg for henne. Rett fram var det en glassvegg, og bortenfor den en praktfull terrasse. Colosseums opplyste ruin skinte som et krasjet romskip i det fjerne.

I et stort speil med gullramme kunne hun se velkledde, ansiktsløse skygger samtale i grupper bak henne. Kvinnene var unge, vakre og smakfullt sminket, kledd i elegante, korte kjoler. De fleste mennene var noe eldre, men så også bra ut, utstrålte den roen og selvtilliten som rikdom ofte gir. De små samtalebrokkene som nådde henne, var på italiensk. Glass ble fylt, tømt, fylt igjen.

Et stykke unna sto et ungt par og kysset hverandre. Faye betraktet dem fascinert, kunne ikke rive blikket fra dem. De var unge, kanskje i tjuefemårsalderen. Han var høy, pen på en italiensk måte, med kledelig skjeggstubb, kraftig nese og det mørke håret kjemmet i en sideskill. Hun hadde en benhvit, dyr kjole som satt tett over hoftene og framhevet den smale midjen. Det mørkebrune håret var satt opp i en enkel frisyre.

De var åpenbart så forelsket at de ikke kunne holde hendene fra hverandre. Gang på gang gled de lange fingrene hans opp langs innsiden av det solbrune låret hennes. Faye smilte. Da hun møtte kvinnens blikk, så hun ikke vekk, men betraktet rolig paret. Hun førte drinken, en whisky sour, til munnen. En gang hadde hun også vært så forelsket. Men kjærligheten hadde kvalt henne, gjort henne til en viljeløs masse i et gullbur.

Fayes tanker ble avbrutt da den unge kvinnen plutselig kom bort til henne.

«Jeg og forloveden min lurte på om du vil ta en drink med oss,» sa hun på engelsk.

«Dere ser ikke ut til å ville ha selskap,» sa Faye med et lite smil.

«Ditt vil vi ha. Du er veldig vakker.»

Hun het Francesca, var født i Porto Alegre ved den brasilianske atlanterhavskysten, arbeidet som modell og malte bilder. Han het Matteo, familien hans eide et hotell- og restaurantimperium, han malte også, men ikke like godt som Francesca, forklarte han med et blygt smil. De var vennlige, høflige og fikk henne til å le. Livslysten og sorgløsheten deres smittet. Faye ble trukket med og drakk enda to drinker. Hun var blendet av deres skjønnhet, ungdom og kjærlighet uten å føle misunnelse. Hun savnet ikke noen mann. Hun ville styre sitt eget liv uten å ta hensyn til andre. Men hun elsket å se dem sammen.

Etter en time unnskyldte Matteo seg og fjernet seg i retning toalettene.

«Vi skal straks gå,» sa Francesca.

«Jeg også, jeg reiser hjem i morgen.»

«Vil du bli med oss hjem en stund og fortsette kvelden?»

Faye overveide tilbudet uten å vike unna med blikket. Den tapte søvnen kunne hun ta igjen på hjemveien. Hun ville ikke at kvelden skulle ta slutt, ikke ennå. Hun ville se mer av dem.

Taxien stanset foran et høyt, staselig hus. Matteo betalte, de gikk ut og ble sluppet inn av en uniformert portvakt. Leiligheten lå helt øverst i huset, hadde store panoramavinduer og en balkong som vendte ut mot en vakker park. På veggene hang det svart-hvitt-fotografier, da Faye studerte dem nærmere, så hun at flere av dem forestilte Francesca. Fra høyttalerne strømmet det snart en slags italiensk popmusikk. Bak henne blandet Matteo drinker fra flasker på en drinkvogn mens Francesca fortalte en historie som fikk Faye til å le høyere enn hun hadde gjort på lenge.

Faye slo seg ned i en gigantisk kremhvit sofa ved siden av Francesca. Matteo rakte dem drinkene, før han satte seg på den andre siden av Faye. Beruselsen snurret behagelig i hodet, stemmesurret fra gaten nedenfor gjorde henne rolig, samtidig som hun ble fylt av spent forventning og opphisselse.

Francesca satte fra seg drinken på salongbordet, bøyde seg fram, flyttet med myke fingre de tynne skulderstroppene på den røde kjolen og kysset Faye på kragebenet. Varme bølger skjøt gjennom kroppen. Matteo vred hodet hennes mot seg, leppene kom nærmere, han bøyde av i siste øyeblikk, streifet halsen hennes med munnen, nappet henne i nakken, før han kysset henne. Francescas hånd kjærtegnet henne mykt over låret, oppover, avbrøt i siste øyeblikk og dukket ertende opp i korsryggen. Alt var som i en drøm.

De kledde av henne først, deretter seg selv.

«Jeg vil se dere to,» hvisket Faye. «Sammen.»

Jacks ansikt dukket opp for hennes indre øye, hun tenkte på de gangene han hadde snakket om å invitere inn en kvinne til dem. Faye hadde nektet. Ikke fordi hun ikke var fristet av tanken, men fordi det alltid hadde vært så tydelig at det var for hans skyld. For Francesca og Matteo var det annerledes. Faye var der for dem begge. Ikke fordi de var lei av hverandre, men fordi kjærligheten og tiltrekningen deres var så sterk at den flommet over og var nok til en til. Og hun nøt hele situasjonen.

Faye stønnet da Matteo bøyde henne framover og trengte inn i henne bakfra. Hun stirret inn i den brasilianske kvinnens oppsperrede øyne mens forloveden hennes støtte inn i henne. Francescas munn var halvåpen, og blikket var forskende, intenst.

«Jeg liker å se deg knulle henne, elskling,» hvisket Francesca til Matteo.

Hun var et instrument for dem, for å forsterke fellesskapet deres, men samtidig inkludert.

Da Faye var nær ved å komme, trakk Matteo seg ut av henne. Den dype sofaen var et virvar av de nakne, svette kroppene deres. Faye hadde aldri vært med på noe så intimt som å få være en del av disse vakre, forelskede menneskenes nytelse. Hun dirret i kroppen da Francesca nærmet seg henne. Med blikkene festet i hverandres reiste de seg på alle fire ved sofakanten og svaiet ryggen. Matteo sto bak dem og trengte først inn i Francesca, deretter i Faye, flyttet kuken sin mellom dem. Endelig gikk det for henne. Hun skrek rett ut. Matteo kunne ikke holde igjen lenger, pusten ble tyngre.

«I henne,» stønnet Francesca.

Faye kjente hvordan han ble hardere før han eksploderte.

Etterpå gikk de tett omslynget og la seg i den store senga på soverommet ved siden av, alle tre. De sendte pesende en sigarett mellom seg. Faye satte på mobilalarmen så hun ikke skulle forsove seg, prøvde deretter å sove. Etter en halvtime ga hun opp. Hun viklet seg forsiktig løs og steg ut av senga uten at paret våknet. De beveget seg litt i søvne, la armene rundt hverandre og krøp inntil hverandre, på det varme stedet i senga der Faye hadde ligget.

Naken skjenket hun i et glass champagne fra en åpnet flaske, tok glasset og flasken og gikk ut på balkongen. Byen var full av lyder og lys, og hun satte seg i en hvilestol og la føttene på rekkverket. En varm sommerbris kjærtegnet den nakne kroppen hennes, fikk det til å pirre og kile. Men det som burde ha vært et perfekt øyeblikk, ble ødelagt av tankene på Kerstins ansiktsuttrykk da hun så på skjermen på arbeidsrommet like før Faye dro hjemmefra i går. Det var ikke mye som kunne rokke Kerstin. Hun var en klippe som andre klipper ble malt til grus mot. Det var noe som ikke var i orden.

Faye nippet ettertenksomt til champagnen mens tankene raste. Det var så mye som kunne gå galt med et så stort selskap som Revenge og med de store satsingene de gjorde. Mye penger, store investeringer, store gevinster, men også stor risiko. Ingenting var sikkert. Ingenting var urokkelig, Faye, om noen, visste det.

Hun snudde seg, så det vakre paret som lå i senga der inne. Smilte mot dem. Nå ville hun ikke tenke på Kerstins bekymrede ansiktsuttrykk, nå ville hun ikke tenke på alt som ventet. Hun ville ha noe annet.

«MAMMA!»

Julienne kom løpende mot Faye og ga henne en våt klem.

«Ikke løp på steinleggingen!» ropte Ingrid borte fra sofagruppen i rotting.

«Nå ble du våt, mamma,» sa Julienne bekymret idet hun frigjorde seg fra klemmen og så at Fayes bluse hadde fått en våt flekk foran.

«Det gjør ingenting, skatt. Det tørker. Men har du ikke vært ute av bassenget siden jeg dro?»

«Nei,» fniste Julienne. «Jeg har sovet i bassenget og spist i bassenget også.»

«Tenke seg til. Jeg trodde at jeg hadde ei lita jente, men det viste seg at hun egentlig var en havfrue!»

«Ja! Som Ariel!»

«Akkurat som Ariel.»

Faye strøk datteren over det våte håret, som hadde begynt å skimre en anelse i grønt.

«Jeg går opp og pakker ut, kommer ned snart,» ropte hun til Ingrid, som bare nikket og gikk tilbake til boka si. Hun hadde åpenbart begynt å stole litt mer på Juliennes ferdigheter i bassenget.

Faye tok trappa opp til annen etasje og bar kofferten inn på soverommet. Raskt vrengte hun av seg den våte blusen og de andre klærne hun hadde reist i, og skiftet til en myk kosedress i bomull. Hun satte trillekofferten i garderoben. Hennes høyre hånd Paola ville rydde ut av den senere.

Senga så så innbydende ut at Faye la seg på sengeteppet med hendene foldet bak hodet og tillot seg å slappe av. Tankene på det som hadde skjedd i senga i Roma, fikk henne til å smile for seg selv. Hun gjespet og kjente hvor trøtt hun var – hun hadde bokstavelig talt ikke sovet et øyeblikk i natt. Derimot under hele hjemreisen. Hun ville ikke risikere å sovne nå, men hadde i årenes løp lært seg kunsten å skaffe seg noen minutters total hvile, for deretter å stå opp med mer energi. Trikset var å motstå impulsen til å lukke øynene, derfor så hun seg omkring, lot øynene hvile på både detaljer og helheten.

Soverommet var hennes oase. Lys fargeskala her også, svalt hvitt blandet med mykt blått. Smekre, elegante møbler, ingenting som tynget ned. Ingenting som det enorme, massive skrivebordet hun hadde kjøpt som gave til Jack, bare fordi det hadde tilhørt Ingmar Bergman. Jack hadde elsket slikt. Store gester. Høy skrytefaktor. Å kunne vise fram huset til gjester og liksom i forbifarten nevne at dette skrivebordet de nettopp passerte, hadde tilhørt den store regissøren.

Faye betraktet fornøyd det nette, hvite skrivebordet sitt. Det hadde aldri vært eid av noen egenmektig, selvgod mannejævel som hadde bedratt og utnyttet kvinnene i sitt liv. Det hadde bare tilhørt henne. Uten tyngden av det som hadde vært. Akkurat som Faye. Hun hadde frigjort seg fra sin egen historie. Omskapt seg.

Hun satte seg opp og svingte beina over sengekanten. Bekymringen over det Kerstin hadde sagt, begynte å trenge seg på igjen. Nå kunne det ikke utsettes lenger. Kerstins arbeidsrom hadde vært tomt da hun gikk forbi i stad, så hun antok at hun var på rommet sitt. Kerstin ville ofte ta seg en lur på ettermiddagen, men Faye prøvde alltid å unngå å tenke på at hun ikke var noen ungdom lenger, at hun hadde sett sytti år komme og gå. Bare tanken på at Kerstin ikke alltid ville være ved hennes side, gjorde det vanskelig for Faye å puste. Da hun mistet Chris, var hun blitt altfor tydelig minnet på at ingen og ingenting kunne tas for gitt. Enda døden hadde vært en del av livet hennes altfor lenge.

Hun banket på døra til Kerstins rom.

«Er du våken?»

«Jeg sover ikke.»

Kerstin satte seg søvnig opp da Faye kom inn i rommet. Hun strakte seg etter brillene på nattbordet med et blikk som var tåkete av søvn.

«Sov du godt?»

«Jeg sov ikke,» sa Kerstin igjen og reiste seg opp og glattet til buksene. «Jeg bare hvilte øynene litt.»

Faye rynket litt på nesa av de sterke duftene på Kerstins store soverom. Etter at hun på en flytur hadde truffet Bengt, som var stasjonert på den svenske ambassaden i Mumbai, hadde hun begynt å tilbringe stadig mer tid i India. Hun hadde engasjert seg i et barnehjem og reiste alltid av sted med store mengder livsfornødenheter til barna. Det var bare det at hun reiste hjem igjen med store mengder indisk innredning. Iblant prøvde hun å snike en liten pute eller et pledd med gullfrynser ned i sofaen, men Paola hadde streng ordre om at alt slikt raskt skulle forvises opp til «Ms Karin’s room». De hadde snart gitt opp alle forsøk på å lære den temperamentsfulle italienske kvinnen å si Kerstin, så kompromisset hadde landet på det enklere Karin.

«Savner du Bengt?»

Kerstin fnyste og tok på seg et par tøfler som sto pyntelig ved siden av senga.

«I min alder savner man ikke hverandre. Det er liksom … noe annet når man er litt eldre.»

«Åh, tullprat,» sa Faye smilende. «Paola har sladret om at ‘Ms Karin has much nicer underwear now’.»

«Faye, da!»

Kerstin rødmet helt ned på halsen, og Faye kunne ikke motstå impulsen til å legge armene rundt henne.

«Jeg er så glad for din skyld, Kerstin. Men jeg håper han ikke har tenkt å legge beslag på deg på heltid, vi trenger deg her også.»

Kerstins smil nådde ikke helt øynene.

«Kom, vi går ned på kontoret. Jeg har noe jeg må vise deg.»

De gikk tause ned trappa. Faye kjente hjertet synke for hvert trinn. Noe var galt. Veldig galt.

Kerstin satte seg bak skrivebordet og skrudde på datamaskinen, som begynte å surre. Faye satte seg i den ene av de to store chippendalestolene som sto foran skrivebordet. Selv om det også på Kerstins arbeidsrom rådet sariforbud, hadde Faye innredet det med tanke på Kerstin. Utover sin nyfunne lidenskap for alt indisk hadde Kerstin enda en stor kjærlighet i livet: Winston Churchill. Så Faye hadde sørget for at kontoret hennes hadde fått en klassisk engelsk stil med en moderne vri. Og la pièce de résistance var et gigantisk innrammet fotografi av Winston Churchill som tronet på veggen over skrivebordet.

Kerstin snudde datamaskinen mot Faye, som lente seg fram og prøvde å få orden på alle tallene som flimret på skjermen. Hun var absolutt kyndig i forretningsverdenens numerologi, men Kerstin hadde vist seg å være den virkelige kjenneren. Winston stirret strengt ned på dem, men Faye unngikk å se på bildet. Akkurat nå trengte hun ikke en manns dømmende blikk.

«Jeg tar meg jo av Revenges aksjebok nå som du har så mye med USA-ekspansjonen og nyemisjonen. Før du reiste til Roma, var to aksjeposter blitt solgt. Og nå er det solgt ytterligere tre.

«Er det samme kjøper?»

Kerstin ristet på hodet.

«Nei, men jeg kan ikke kvitte meg med følelsen av at de likevel virker synkronisert.»

«Tror du noen prøver å ta over Revenge?»

«Kanskje,» sa Kerstin og så på henne over terminalbrillene. «Jeg er redd det kan være det vi står overfor.»

Faye lente seg tilbake i stolen. Kroppen var anspent og hver vene fylt med adrenalin. Hun tvang seg til å holde seg rolig mens tankene raste. Det var for tidlig for spekulasjoner. Det hun hadde mest bruk for nå, var fakta.

«Hvem selger?»

«Jeg har skrevet ut en liste til deg.»

Kerstin skjøv et ark bort til Faye. Kerstin kjente henne godt. Kritisk forretningsinformasjon ville hun alltid ha utskrevet, ikke bare lese på en skjerm. Skogen fikk hun kompensere på annet vis.

«Jeg fatter ikke … At de selger …»

«Vi har ikke tid til sentimentalitet nå. Først må vi vurdere situasjonen, du må sette deg inn i alt mens jeg graver videre. Siden kan vi bli forbannet. Men ikke nå. Det er energi vi ikke har råd til å sløse med.»

Faye nikket langsomt. Hun visste at Kerstin hadde rett. Likevel var det vanskelig å la være å spekulere over hvem det var av alle de kvinnene hun hadde stolt på, som nå solgte andelene sine. Bak hennes rygg.

«Jeg vil at vi går igjennom alt sammen. Post for post.»

Kerstin nikket.

«La oss begynne.»

Faye så på henne og flyttet deretter blikket til arket. Noe urolig rørte seg i magen. Hun hadde ikke forutsett dette. Og det bekymret henne mer enn noe annet.