Heidi Linde

Annenhver uke

Olivias liv

Kapittel 1

Når man bor annenhver uke, lever man på en måte to liv. I hvert fall er det sånn jeg ser for meg livet mitt: som et slags dobbeltliv.

I de ukene som blir kalt partallsuker bor jeg sammen med mamma, og i oddetallsuker bor jeg med pappa.

Mamma heter Linn. Pappa heter Finn.

Man kunne kanskje tro at de burde passe godt sammen siden de har navn som rimer. Men akkurat det er visst ingen garanti for evig kjærlighet.

Greia er at foreldrene mine er kjempeforskjellige.

Mamma har langt og viltert hår og en stor ørn tatovert på ryggen. Hun jobber i en avis, og hun elsker å spille høy musikk og å fylle huset med folk.

Pappa har brunt hår som ligger gredd til den ene siden. Han liker å lage lister med regler eller med ting som skal gjøres. Og så liker han å gå tur i skogen. Helst på øde stier der de eneste man risikerer å møte, er en flokk fugler. Eller en haug med maur.

Det er vanskelig å forestille seg at to så ulike mennesker kan være kjærester. Men det har de vært, en gang for lenge siden. Mamma har fortalt meg at en av de få tingene hun og pappa var enige om, var at de elsket oliven. Det var sånn jeg fikk navnet mitt.

Jeg heter Olivia. Jeg har to etternavn, ett fra mamma og ett fra pappa. Jeg er ti og et halvt år og har brunt hår og grønne øyne, som av og til ser brune ut hvis det er mye sol. Jeg liker ikke oliven, men jeg liker mandler. Og makaroni med smør og ketsjup. Og å lage krøllebånd med saks, sånne som man har rundt gaver. Og så liker jeg å trene på å holde pusten under vann. Det gjør jeg nesten alltid når jeg er hos pappa, for der har vi badekar.

Den uka jeg er hos mamma, bor jeg i en leilighet i en lysegul bygård.

Leiligheten ligger i andre etasje og er egentlig ganske stor. Men den virker liten når man tenker på alle som bor der: fem barn, fem dyr og to voksne.

Den nye kjæresten til mamma heter Bjørn.

Egentlig er han ikke særlig ny, for de har bodd sammen i over et år. Bjørn har stort, lyst, krøllete hår og jobber som taxisjåfør mens han lurer på hva han skal bli når han blir stor.

Det er i hvert fall det han bruker å si, at han venter på å oppdage sitt skjulte talent.

Bjørn er morsom og grei – men jeg tviler litt på det der med talentet. I så fall er det ganske godt skjult.

Annenhver uke, den uka når jeg er der, bor også de fire sønnene til Bjørn i leiligheten. Det er barna han har med ekskona si, Benedikte.

De to yngste guttene til Bjørn er tvillinger og heter Kim og Kasper. De går i andre klasse og er veldig bråkete og veldig morsomme. De ukene vi bor sammen hos mamma og Bjørn, sover de i en køyeseng på et lite soverom ved badet.

På et annet soverom, i en maken køyeseng, sover jeg og Viktor.

Viktor er fregnete og supersmart og dessuten skikkelig snill. Han er fire dager yngre enn meg, og etter at Bjørn og mamma flyttet sammen, har Viktor og jeg gått i samme klasse.

Den eneste i huset som har sitt eget rom, er Ruben. Han er den eldste sønnen til Bjørn.

Ruben går på ungdomsskolen, og i løpet av de siste månedene har stemmen hans begynt å svinge opp og ned mens han snakker. Dessuten kan man aldri vite hva slags humør Ruben er i. Mamma og Bjørn har forklart at det er på grunn av puberteten. Viktor og jeg er enige om at vi håper at vi aldri kommer til å få den.

Ruben elsker å sove lenge og å ha space, men ingen av delene er særlig lett når man bor i et hus med så mange andre.

For i leiligheten bor det også fem dyr. Hunden Pølsa, som er veldig snill og veldig lat og som stort sett ligger under kjøkkenbordet og sover. Og fiser. Pølsa elsker å tygge på absolutt alt, bortsett fra mennesker. Og så har vi undulatene Ein og Stein, og to gullfisker som heter Hai og Sharke.

Før hadde vi to andre gullfisker som het Donald og Dolly. Men en dag lå de og fløt i vannet med buken opp – døde som sild. Da arrangerte Kim og Kasper begravelse på badet. Alle måtte holde ett minutts stillhet mens vi tenkte tilbake på de gode minnene. Jeg tenkte mest på hvem av dem som egentlig var Donald, og hvem som var Dolly. Etterpå sang vi to salmer og en julesang, selv om det var midt på sommeren. Til slutt ploppet Kim og Kasper de døde fiskene ned i do og trakk ned.

Det er nesten umulig å kjede seg i de ukene jeg bor hos mamma. Det er liten plass der, men det er alltid masse latter, masse støy og enda mer gøy.

Likevel er jeg ofte fornøyd når det blir fredag og det er tid for å bytte. For i ukene hos pappa er livet mitt ganske annerledes.

Pappa bor i et kjempestort, rødt hus sammen med kona si, Louise. Hun har veldig hvite og pene tenner, og det er kanskje ikke så rart, siden hun er tannlege. Pappa og Louise har ingen dyr eller andre barn.

I det store huset har jeg et bad som bare er mitt. Dessuten har jeg to rom. Ett rom der jeg sover og har klærne mine – og ett der jeg kan leke og gjøre lekser.

Hos pappa og Louise får jeg aldri cornflakes til middag, eller grønnsaker som er kokt så lenge at de bare smaker vann.

Middagene her likner nesten på å være på restaurant. Alle sitter ved og aldri under bordet når de spiser. Og det er aldri noen som glemmer å vaske hendene før et måltid, eller som kunne funnet på å glemme å pusse tennene eller bruke tanntråd eller å ta fluor når de skal legge seg.

Hos pappa og Louise er det rolig, og alle har god tid. Jeg får bestandig hjelp med leksene, og hver eneste kveld når jeg skal legge meg, leser enten pappa eller Louise høyt for meg fra en bok. To kapitler, minst.

Når jeg er hos pappa, er det som om alt liksom handler om meg.

Det er en ganske deilig følelse.

Likevel, etter flere dager i det store huset til pappa og Louise, hender det at jeg begynner å kjede meg lite grann. Eller at jeg synes det blir litt for stille.

En ting er at det verken finnes dyr eller søsken der – men det er heller ikke særlig mange lekekamerater i området. I husene rundt bor det nesten bare voksne og gamle, og de få barna som faktisk bor der, går på en annen skole enn meg.

Men akkurat idet jeg begynner å kjenne på at jeg kjeder meg litt, har det blitt fredag, og tid for å bytte. Og da venter det en ny uke med støy og gøy og andre regler.

Når jeg tenker på livet mitt, ser jeg for meg to store og helt forskjellige puslespillbiter. Og når man setter de to bitene sammen, blir de til et fint bilde.

Det er sånn jeg tenker, at livet mitt egentlig er ganske perfekt.

I hvert fall tenkte jeg det fram til den uka i midten av november – da alt ble forandret.