Stina Jackson

ØDEMARK

Oversatt fra svensk av

Inge Ulrik Gundersen

Til mamma og pappa

Where you come from is gone,

where you thought you were going to never was there,

and where you are is no good unless you can get away

from it.

Flannery O’Connor, Wise Blood

DEL I

VÅRVINTEREN 1998

Jenta beveger seg gjennom natta. Månen smiler blekt mot henne mens hun går i sikksakk mellom dammene som snøen etterlater seg. Den nattåpne bensinstasjonen kaster sitt neonlys over tomheten. Hun går inn og kjøper en Cola-boks og en pakke rød Marlboro. Nattevakten har snille øyne som får henne til å vike unna. Hun går ut og stiller seg ved den opplyste bilvasken og tenner en sigarett. Blåser røyken mot nattehimmelen, blikket stopper på traileren som står parkert bortenfor bensinpumpene. En mann sitter og sover i førersetet. Han har på seg en mørk caps, og haken henger ned mot brystet. Hun slipper den halvrøykte sigaretten på bakken og tråkker på den. Vanndammene skinner som olje i skjæret fra gatelyktene mens hun beveger seg over asfalten. Suset fra noen enslige biler kan høres i det fjerne, men ellers ingenting. Anspentheten kiler langs ryggraden. Idet hun kommer fram til lastebilen, tar hun tak i speilet og drar seg opp på stigtrinnet, sånn at ansiktet hennes kommer på høyde med den sovende mannens. På nært hold ser hun at han er yngre enn hun hadde trodd, med kinnene skygget av sparsom skjeggvekst og en blank ørering i det ene øret.

Hun ser knokene sine nærme seg glasset. Bare en beskjeden banking, men mannen våkner likevel med et voldsomt rykk, slår av seg capsen i farten og blotter en begynnende måne. Han glipper med øynene mot henne. Det tar en liten stund før han får samlet seg og åpner ruta.

– Hva gjelder det?

Adrenalinet gjør det vanskelig å smile. Hånden som klemmer rundt speilet har allerede begynt å verke.

– Jeg lurer bare på om du vil ha selskap?

Han stirrer og måper. Først ser det ut som om han skal protestere, men så nikker han mot passasjerdøra.

– Kom inn, da.

Hun går rundt lastebilen med blomstrende forventning i magen, dreier på hodet for å se om det er noen øyne i skyggene, men det eneste mennesket hun ser, er nattevakten, og han kikker ikke ut. Klokka er nesten to, og det er ingen andre biler der. Hvis noe skulle skje, fins det ingen vitner.

Mannen puster tungt gjennom munnen da hun setter seg ved siden av ham.

– Jaha, og hvem er du, da?

– Bare en jente.

Førerhytta lukter varm ånde.

– Ja, det ser jeg jo.

Han virker tafatt, gnir seg i øynene med håndflatene og ser skrått på henne som om hun var et fremmed dyr han ikke vil terge.

– Og hvordan har det seg at du vil sitte her, med meg?

– Du virker ensom, bare.

Hun utfordrer ham med øynene, syns han ser redd ut, og det gjør henne modig. Han ler litt og fingrer nervøst med skjegget mens han kikker på henne.

– Så du er ikke en sånn som skal ha betalt?

Hun legger en hånd på hans. Sølvringene glitrer som tårer i mørket mellom dem, og hun håper han ikke kjenner hvordan blodet vibrerer gjennom henne.

– Nei, jeg er ikke sånn.

Det er god plass i den bakre kabinen. Han lener henne over en smal seng, hviler hendene tungt på hoftene hennes idet han trenger inn. De kler ikke av seg, buksene blir liggende rundt anklene, nesten som om de venter å bli oppdaget. Hun løfter blikket og ser et barn smile mot henne fra et foto. Barnet har de trinne armene sine rundt halsen på en sjokoladebrun labrador, og det ser ut som om de smiler om kapp. Jenta senker blikket mot det skrukkete sengetøyet i stedet. Det drøyer ikke lenge før han brøler til og trekker seg ut – fort, så alt klisset havner på gulvet. Hun bøyer seg ned og drar opp trusa. Gråten er plutselig farlig nær, og hun svelger og svelger for å kvele den.

Mannen virker opplivet. Hendene har fått ny selvtillit der han knepper beltet, som en tenåringsgutt som har fått sitt første ligg. Det forundrer henne. Hvor like de er. Mennene.

De setter seg i førerkabinen og røyker. Utenfor de store rutene ligger verden mørk og fuktig. Det svir i underlivet, men trangen til å gråte har gitt seg.

– Hvor skal du kjøre herfra?

– Haparanda.

Dialekten hans er rar, nesten som om han synger ordene.

– Skal du være med, eller? tilføyer han.

Hun vrir hodet bort for å blåse ut røyken.

– Jeg skal lenger vekk enn til Haparanda.

Tennene hans lyser i mørket. Dette har han ikke gjort før. Hun kan allerede se den dårlige samvittigheten gripe ham. Stemmen hans prøver å dekke over det som nettopp har hendt, han nikker mot bensinstasjonen.

– Jeg hadde tenkt å kjøpe meg noe å spise, vil du ha noe?

– Jeg kan ta en kanelbolle.

– Ok, det fikser jeg.

Han tar nøklene ut av tenningslåsen og smiler vagt mot henne, før han åpner døra og går ut. Han er litt kalvbeint der han går, og det ser ikke ut til at han bryr seg om vannet som plasker fra dammene. Jenta ser etter ham til han forsvinner inn i butikken, vurderer å bli med likevel. Kanskje hun kan hoppe av i Luleå. Hun har hørt at det er en ganske stor by, og byer kan man forsvinne i.

Skumringen var verst. Vissheten om at nok en dag hadde gått tapt. En dag som alle andre. Hun sto på plassen sin bak kassa og prøvde å ikke bry seg om mørket som senket seg utenfor butikkvinduene. Å stå under de skarpe lysrørene var som å være på en scene. Folk som stoppet for å fylle drivstoff, kunne se henne der i lyset, de trøtte bevegelsene og det unnvikende blikket. Det tynne håret som ikke lenger orket å vokse nedenfor skuldrene, og det falske smilet som verket i kinnene. De kunne se henne, mens hun bare kunne ane dem.

Bensinstasjonen lå midt i tettstedet, og hun kunne navnet på nesten alle som kom inn gjennom døra, men hun kjente dem ikke. De trodde kanskje at de kjente henne. Hun visste i hvert fall hva som ble hvisket. Om datteren til Björnlund, som hadde hatt verden for sine føtter, men aldri fått ut fingeren. Og nå var det for sent, både skjønnheten og livskraften hadde begynt å løpe fra henne. Sangen hadde stilnet. Det eneste hun hadde oppnådd, var barnet, en gutt, men hvordan det hadde foregått, var det ingen som visste, for noen mann hadde hun aldri hatt. Ikke som de kjente til. Gutten var blitt født rett ut av ingenting, og til tross for alle ryktene som hadde hopet seg opp i årenes løp, hadde det aldri kommet fram hvem som var faren hans. Det var en ubehagelig sak som fortsatt førte til disputter. Det eneste man kunne være enige om i bygdene, var at Liv Björnlund aldri ville bli som andre folk. Kanskje de til og med ville hatt medlidenhet med henne, hvis det ikke hadde vært for pengene. Det var vanskelig å synes synd på noen som satt på en formue.

Hun drakk kald automatkaffe og smugkikket på klokka. Sekundene hamret forbi innenfor tinningene. Presis klokka ni skulle hun gå av scenen for denne gang. Fikk hun ikke gjort det, ville hjernen eksplodere. Men klokka rakk å bli fem over før nattevakten kom. Hvis han merket hvordan det kokte i henne, gjorde han ikke noe nummer ut av det.

– Faren din sitter der ute og venter, sa han bare.

Vidar Björnlund hadde parkert på den vanlige plassen sin ved dieselpumpa. Han satt i den slitte Volvoen med de klolignende nevene rundt rattet. I setet bak ham, som en skygge, satt Simon med ansiktet i mobilen. Hun klappet ham kort på kneet før hun spente seg fast, og et lite sekund løftet han blikket og møtte hennes. De smilte til hverandre.

Vidar vred om nøkkelen og bilen hostet til liv. Den gamle blikkboksen var født tidlig på nittitallet, og passet bedre på skroten enn på de sprukne innlandsveiene. Men når hun påpekte det for ham, feide han det bare unna.

– Den maler ikke som en katt, men den maler.

– Du syns ikke det er på tide at vi biter i det sure eplet og kjøper en ny?

– I helvete heller. Å kjøpe ny bil er som å tørke seg i ræva med pengene.

Liv snudde seg mot Simon igjen. Det var som om han fylte hele baksetet med de lange beina og armene som svulmet under jakka. Forvandlingen hadde sneket seg på uten at hun hadde merket det. En dag hadde han bare sittet der, som en voksen mann. De runde kinnene var erstattet med skarpe linjer og rødlig dun, som ble tettere for hver dag. Det var ingen spor igjen etter den myke, lubne gutten hennes. Hun prøvde å påkalle oppmerksomheten hans, men han merket tilsynelatende ingenting, bare tastet febrilsk med tomlene på telefonen, dypt hensunket i en annen verden, som hun ikke hadde adgang til.

– Hvordan var det på skolen?

– Bra.

– Skolen, fnøs Vidar. Det er bare bortkastet tid.

– Ikke begynn nå igjen, sa Liv.

– På skolen lærer man bare tre ting: drikke, slåss og jage skjørt.

Vidar vred på speilet så han kunne se barnebarnet sitt.

– Tar jeg feil?

Simon gjemte munnen under kragen, men Liv så at han smilte. Han syntes den gamle var morsommere enn hun syntes, han hadde evnen til å le bort sånt som fikk sinnet til å syde i henne.

– Det sier du bare fordi du ikke har noen utdanning, sa hun.

– Hva skulle jeg med utdanning? Jeg visste allerede hvordan man skulle drikke og slåss. Og damer var det ingen mangel på. Ikke da jeg var ung.

Liv ristet på hodet og vendte blikket mot skogen. Hun unngikk de årete hendene som klemte rundt rattet, og den gamles ånde som brant i luften mellom dem. Asfalten gikk snart over i grus, og trærne trakk seg nærmere. De møtte ingen biler, og bortenfor fjernlyset var det bare mørke. Hun kneppet opp de øverste knappene i arbeidsskjorta og dro neglene over brystet og nakken. Kløen ble alltid verre på vei hjem, som om kroppen fortvilt prøvde å frigjøre seg fra sin egen hud. Tusen maur i hodebunnen og langs armene, som fikk henne til å klore på huden til den blødde. Hvis Vidar eller Simon merket det, sa de ingenting, altfor vant til oppførselen hennes til å feste seg ved det. Guttens mobil vibrerte med jevne mellomrom, krevde stadig oppmerksomheten hans. Den gamle satt med blikket på veien og kvernet med kjevene. Han tygde heller på ordene enn å dele dem med andre.

Da de kom til Ødemark, strømmet de vanlige minnene gjennom henne, alle gangene hun hadde hoppet ut av bilen og løpt. Flyktet rett inn i granfavnen, som om den kunne beskytte henne. Bygda lå som en siste utpost langs en vei som ikke lenger førte noe sted. Noen mil vestover ble den slukt av krattskogen og ruinene av det som en gang hadde vært. Kjørte man en runde rundt bygda, fikk man snart følelsen av at skogen var i ferd med å sluke den også. Husene lå i betryggende avstand fra hverandre, atskilt av furuskog og myr, og den svartøyde sjøen som bredte seg ut midt i det hele og speilte ødsligheten. Det var fjorten gårder alt i alt, men bare fem var bebodd. Resten sto på skakke med gjenspikrete vinduer og værbitte bygninger, på god vei til å bli begravd.

Liv kjente dette området bedre enn sitt eget indre. Føttene hennes hadde tråkket opp stiene som snodde seg gjennom skogen, og hun visste hvor hver eneste kilde, hvert multested og hver glemte brønn lå og slumret der ute. Menneskene kjente hun også, til tross for at hun unngikk dem. Hun kunne identifisere latteren og luktene som fulgte med vinden, og hun trengte ikke å se ut for å vite hvilken bil som smøg seg over grusen eller hvilken motorsag som kløyvde stillheten. Hun hørte bjeffingen fra hundene deres. Bjellene fra kuene. Det både tæret på henne og ga henne liv. Området og menneskene.

Björngården, barndomshjemmet hennes, lå på en høyde, trygt omgitt av skog, og fra rommet sitt i andre etasje kunne hun skimte sjøens svarte øye nede i dalen. Vidar hadde bygd huset før hun ble født, og her hadde hun blitt, langt opp i voksen alder, til tross for at hun allerede som barn hadde sverget på at hun aldri skulle bli værende her. Og ikke nok med at hun hadde blitt værende, hun hadde også latt Simon vokse opp på den samme gudsforlatte plassen. Tre generasjoner under samme tak, sånn man levde før i tiden når nøden krevde det. Men nå var det ingen nød, bortsett fra den som menneskene skapte for å holde fast i hverandre. Og jo lenger tiden gikk, desto vanskeligere ble det å heve blikket over grantoppene og tenke seg et annet sted. Da var det enklere å la seg langsomt sluke sammen med resten av bygda.

Vidar svingte inn foran bommen og kremtet løs stemmebåndene.

– Hjem, kjære hjem, sa han og så på det forfalne huset oppe på bakketoppen.

Motoren gikk på tomgang mens Simon gikk ut og bøyde seg over hengelåsen. Bakfra kjente hun ham nesten ikke igjen, med den brede ryggen og tyrenakken. Da Simon hadde hevet bommen, lot Vidar bilen gli sakte inn, og med det samme de hadde passert, senket Simon bommen og låste den igjen. Liv dro neglene over den sviende halsen mens de rullet opp mot gården.

– Han er ikke noe barn lenger, sa hun.

– Nei, og godt er det.

Hun kikket på faren sin og konstaterte at tiden hadde satt seg på ham også. Vidar hadde krympet med alderen, den furete huden hang løst over knoklene og ga inntrykk av at han sakte svant hen innefra. Men livskraften brant fortsatt sterkt i øynene hans, to ukuelige flammer når han så på henne. Hun snudde hodet bort og møtte sitt eget tomme blikk i bilruta. Skumringen hadde for lengst brent ut, bare mørket lå igjen.

*

Liam Lilja betraktet seg selv i det ødelagte speilet. En lang sprekk i glasset lå som et arr over ansiktet, fordreide nesen og kinnbeina. Den underste halvdelen skar en grimase. Hvite tenner i den mørke skjeggstubben. Den øvre halvdelen smilte ikke. Bare øynene som stirret tilbake på ham. Oppkjeftig, som om de var ute etter bråk. Hadde det ikke vært hans egne øyne, ville han aldri tolerert at noen stirret sånn. Uten å vike unna.

– Faen, står du og sminker deg, eller? lød stemmen til Gabriel fra den andre siden av døra.

– Jeg kommer snart.

Liam skrudde på vannet, stakk hendene under de kalde strålene og skylte ansiktet. Det sved i et sår på kinnet og ilte i en tann i underkjeven. Men han likte smerten, den gjorde verden skarpere.

Ute i den opplyste butikken hadde han ekspeditørens blikk på seg. En eldre, skallet mann som blunket nervøst. Liam kjente irritasjonen bygge seg opp i brystet da han så på mannen, kjente hvordan ansiktet låste seg og stivnet. Hvordan tiden saktnet. Gabriel presset en potetgullpose mot brystet hans, hardt, så det knaste.

– Her har du frokost. Jeg kjøpte sigaretter også.

De satt i bilen og spiste potetgull og drakk iskald Cola. Himmelen hadde begynt å lysne, men solen hadde ikke krøpet over trærne. Gabriel dyttet i seg potetgullet på under ti minutter, og gikk så over til å rulle en joint med fettete fingre.

– Jeg så til avlingen i går, sa han. To pærer har gått, vi må fikse nye.

Liam krøllet sammen potetgullposen og startet motoren.

– Det der er din greie nå, sa han. Jeg er ikke med lenger.

– Plantene er jævlig fine, sa Gabriel som om han ikke hørte, de beste vi har hatt hittil. Jeg har tenkt å skru opp prisen på dem.

Liam kikket på bilen som sto parkert ved siden av dem. En kvinne satt i passasjersetet og malte leppene, før hun gjespet stort. Munnen ble en farlig, rød sirkel. Han lurte på hva hun jobbet med, om hun hadde barn. Kanskje et hus med hage og husker. Føreren, antagelig mannen hennes, kom tilbake fra bensinstasjonen og satte seg bak rattet, han hadde kjedelige briller og vannkjemmet hår. Liam løftet en hånd og rettet på sin egen såte, men de stive tustene ville ikke la seg temme. Det spilte ingen rolle hvor mye han prøvde, han ville uansett aldri se ut som dem, som vanlige folk.

De la Arvidsjaur bak seg, fulgte små veier som snodde seg bort fra folk, dypere inn i de urørte områdene. Store vannspeil på begge sider av veien rødmet om kapp med himmelen. Gabriel røykte jointen sin med øynene lukket, brøt bare stillheten med den raslende hosten. Det hørtes ut som om ribbeina hadde løsnet og skramlet rundt i brystet på ham. Han hadde et arr på underleppen som fikk den venstre munnviken til å henge, det var følgene av en fiskekrok som hadde satt seg fast der i barndommen. Men Gabriel pleide å hevde at han hadde blitt skåret med kniv. Den historien passet ham bedre.

Der sjøene stoppet, var det bare skog, den ruvet tett og mørk ved siden av den sprukne asfalten, og Liam kjente ubehaget romstere i magen.

– Vet han at vi kommer?

Gabriel hostet, lukten av upussede tenner og marihuanarøyk fylte bilen.

– Han vet.

Et gjengrodd jernbanespor dukket opp fra ingensteds og fulgte dem et stykke før det igjen ble begravd under skogbunnen. De kjørte forbi en forlatt togstasjon omfavnet av slumrende vegetasjon. Der sto det rustne vogner fulle av kulehull hvor villnis og annet liv trengte ut. Et stykke lenger framme lå restene av en gård, omgitt av tomme innhegninger der ubeitet gress og døde blomster ventet på solens befaling til å reise seg.

Asfalten ble til grus, og Liam svingte inn på en mindre vei, og deretter enda en. Til å begynne med hadde han alltid tatt feil, på den tiden han ikke hadde førerkort og bilen de satt i var tjuvkoblet. Da hadde veien fram til Juhas hus sett ut som en labyrint av en ødemark, og det var vel det som var poenget. Det var ikke meningen at noen skulle finne fram dit.

Ved siden av en svart, syngende bekk stakk en umalt tømmerkoie fram mellom trærne. Det var verken strøm eller innlagt vann der. Liam parkerte på behørig avstand, og de ble sittende en stund i stillheten for å samle seg. En røykstrime steg opp fra pipa og la seg som et pledd over skogen. Det kunne sett fredfullt ut, hadde det ikke vært for de døde dyrene. To kropper hang fra trærne, flådde og hodeløse. Enorme kjøttstykker som skinte i lyset.

Da de åpnet bildørene, ble de møtt av suset fra grantrærne og klukkingen fra bekken. Liam tok plastposen med kaffen og gresset, unngikk å se på det opphengte kjøttet. Et ilende sekund fikk han for seg at det var mennesker som Juha hadde partert og hengt opp.

Juha Bjerke, den ensomme ulven som hadde valgt bort folk og sjelden våget seg inn til sentrum. Det gikk rykter om at en jaktulykke på nittitallet var bakgrunnen for det hele. Juha hadde skutt og drept sin egen bror under elgjakten. Det ble ingen politisak av det, men moren hadde aldri klart å tilgi ham, og det var mange som hevdet at han hadde gjort det med overlegg, at det var misunnelsen som hadde tatt overhånd. Det hadde skjedd før Liam ble født, og det eneste han visste sikkert, var at Juha skydde folk like mye som de skydde ham.

En hund kom settende ut fra krattet, og de sto helt stille mens den snuste og reiste bust. En knurrende sang steg opp fra strupen, til tross for at den kjente dem nå. Gabriel spyttet i gresset.

– Skulle ønske jeg kunne skyte det jævla beistet.

Hunden løp foran dem da de gikk mot huset.

– Gå først, du, sa Gabriel, han liker deg bedre.

Liam kjente at han ble stiv i kroppen da han nærmet seg huset. Han fikk alltid noia av besøkene hos Juha, selv om de sjelden trengte å se ham. Som oftest stakk han bare hånden ut lenge nok til å overrekke pengene og ta varene. Han hadde ikke mye sans for tørrprat. Men likevel trakk musklene seg sammen hver gang den enslige bygningen reiste seg foran Liam.

Det var det samme med Gabriel. Han hadde blitt helt stille, slentret flere skritt bak Liam. Kanskje det var ødsligheten som gjorde det, og at de befant seg på Juhas revir. Eller så var det tragedien som hang over den ensomme mannen som en uværssky. Til tross for at årene hadde hopet seg opp siden ulykken, satt sorgen dypt risset inn i ansiktet hans. Det var noe skremmende med et menneske som hadde mistet alt.

Et rådyrkranium var spikret slurvete opp på ytterdøra, og det vibrerte kraftig da Liam banket på. Hunden peste ved føttene deres, og innefra koia lød det en raspende lyd, føtter som subbet over slitte gulvplanker. Døra gled opp, bare et lite stykke, avdekket en mager skygge i sprekken. Det brant i peisen der inne, og skyggene fra flammene beveget seg i tussmørket. Juha stakk hodet ut og myste mot morgengryet. Han var gammel nok til å være faren deres, et sted mellom førti og femti, men kroppen hans var hard og senete som en ynglings. Det lange håret hang i en hestehale over ryggen, og ansiktet var furet av vær og motgang.

Uten et ord tok han posen fra Liam, lente seg fram og stakk nesen i gresset for å forsikre seg om ektheten, før han rakte over kontantene. Liam trengte bare å kaste et blikk på pengene for å se at det ikke var nok. Det overrasket ham. Juha Bjerke hadde aldri prøvd å jukse med betalingen.

– Det er bare halvparten.

Juha fikk et underlig lys i øynene.

– Hva?

– Du må betale hele summen, dette er bare halvparten.

Juha gled tilbake inn i skyggene med en rask, katteaktig bevegelse. Han holdt den ene hånden bak ryggen som om han skjulte noe der, kanskje et våpen. Liam kjente pulsen øke.

– Kom inn en stund, sa Juha fra mørket, så kan vi prate.

Liam puttet seddelbunken i lomma og kikket på Gabriel. Han var blek og stiv i blikket. Dette var noe nytt, Juha hadde aldri invitert dem inn før. Når han hadde fått det han ville ha, pleide han bare å føyse dem bort som om de var løsbikkjer han ikke hadde råd til å mate. Dette var første gang han hadde bedt dem stige på. Liam kunne skimte jaktgeværene i skjæret fra peisilden, de hang pent på rekke og rad ved siden av den åpne peisen. På peishylla sto det en rekke små dyrekranier og gapte hjelpeløst mot dem.

– Kom igjen nå, sa Juha. Jeg biter ikke.

I et par åndeløse sekunder sto alt stille, det var bare ilden som sprakte og vinden i trærne. Juhas ertende smil lokket på dem innefra koia. Liam fylte lungene med den friske luften før han gikk inn. Varmen i det lille rommet lukket seg rundt ham, nesen ble fylt av fremmede lukter og øynene kjempet for å skjelne alt som gjemte seg i tussmørket. Det var som å gå rett ned i en grop. En mørk, skjelvende felle.

*

Liv var alene med morgengryet. Lyset sivet fram mellom de nakne bjørkene og la seg som en glødende sårskorpe over svartskogen. Hun hadde gården i ryggen, og unngikk å snu seg. Pusten sto som et skjold mot verden. Hun så ikke at lampene ble tent, hørte ikke at noen ropte navnet hennes. Ikke før en mager lapphund kom settende fra krattet og danset rundt henne, hogg hun øksa fast i hoggestabben og snudde seg.

Vidar sto på verandaen, øynene hans var svarte sprekker.

– Kom og spis, ropte han med den sprukne stemmen.

Så var han borte. Liv børstet av jakka og begynte motvillig å gå mot huset. Skrittene lød som trommeslag i stillheten.

Den gamle og gutten satt på kjøkkenet i kaffeduften. Hendene til Vidar hadde knyttet seg i løpet av natta, og når morgenen kom, var fingrene stive klør som knapt kunne føre kaffekoppen til munnen. Det var Simon som skar opp brødet og smurte på skivene for ham, konsentrert og nøyaktig.

– Har du tatt medisinene dine, morfar?

Vidar bare fortsatte å tygge. Han ville ikke vedkjenne seg medisinene, og hadde det ikke vært for at Simon la pillene i en fin regnbue foran ham hver morgen, ville han aldri tatt dem.

– Ikke svelg dem ned med kaffen, da får du halsbrann.

– Du er jo verre enn en kjerring, sånn som du maser!

Men Vidar svelget pillene, en etter en, og da han var ferdig, ga han Simon et lett klapp på hånden, som hadde vokst seg større enn hans egen, og gutten smilte og så i bordet. Liv vred blikket bort, lurte på hvor gutten hadde fått godheten sin fra, lyset. Det var ikke fra henne.

Hun gikk opp på rommet sitt for å skifte. Døra til Simons rom sto på gløtt, og blikket hennes ble dratt mot halvmørket der inne. Dyna hadde glidd ned fra senga og lå i en haug på gulvet ved siden av øyer av skittentøy og bøker som ikke fikk plass i hyllene. Rullegardinen var trukket ned, og alt lys i rommet kom fra den gamle datamaskinen som sto og surret på skrivebordet. Hun hadde kjøpt den til ham trass i Vidars protester, og maskinen hadde blitt som en venn for den ensomme gutten. På den foregikk det et helt liv som hun ikke visste noe om.

Hun sto med ansiktet i dørsprekken, pustet inn tenåringslukten, svette sokker og angst. Hun lyttet etter stemmene deres nede på kjøkkenet, før hun dyttet opp døra og gikk inn. Det knaket i knærne da hun plukket opp dyna fra gulvet, støvet virvlet rundt i rommet. Noe skinte under senga, og da hun bøyde seg ned, så hun at det var en glassflaske uten etikett. Spritlukten var så sterk at hun ikke behøvde å skru av korken for å vite hva som skjulte seg i den. Hjemmebrent av et eller annet slag, sterk og tåreframkallende, kanskje Vidars.

– Hva faen er det du driver med? Hvorfor roter du i sakene mine?

Simon sto i døra, med ansiktet rødt av sinne. Liv rettet seg opp, holdt flasken med begge hender, det kjølige glasset var glatt mot huden.

– Jeg skulle re opp senga, sa hun. Og fant denne.

– Den er ikke min. Jeg bare oppbevarer den for en kompis.

Begge visste at det var løgn, det fantes ingen kompiser. Men det kunne hun ikke si. Liv tørket støv av flasken og satte den varsomt på skrivebordet ved siden av datamaskinen. Tankene raste av gårde om kapp med blodet, han var sytten år gammel, det var ingen vits i å krangle om det. Kanskje det var et godt tegn, at han drev med sånt som hørte tenårene til.

– Hvilken kompis? spurte hun.

– Skal du bare drite i.

De så på hverandre en stund, en rynke hadde vokst fram mellom øyenbrynene hans. Fikk ham til å ligne på Vidar. Likevel var det seg selv hun så i guttens ansikt. Trassen og hungeren etter noe annet, etter friheten. Hadde det ikke vært for ham, ville hun ikke stått her nå, i huset der hun ble født. Da hadde hun vært et sted langt unna. Kanskje han visste det, at alt bunnet i ham, kanskje det var derfor avstanden mellom dem hadde vokst. Hun lurte på om han endelig hadde skaffet seg venner, kanskje av den dårlige typen, som pimpet og sloss. Eller om han satt alene foran det blå lyset fra datamaskinen og drakk om kveldene. Begge alternativene gjorde henne tung i kroppen. Simon strakte seg etter ryggsekken, den sinte fargen i kinnene hadde rent av ham.

– Jeg kommer for sent på skolen.

Hun nikket.

– Vi får snakke mer i kveld.

– Jeg vil ikke at du er på rommet mitt når jeg er borte.

– Jeg skal gå nå.

Han ventet til hun hadde gått ut av rommet, og gjorde et nummer av både å lukke og låse døra før han gikk ned trappa. Liv fulgte etter, så på den dunete guttenakken og tenkte på alle gangene hun hadde hvilt ansiktet der og fylt lungene med duften av ham. Alle nettene hun hadde flettet kroppen sin beskyttende rundt hans og lagt en hånd mellom de spede skulderbladene, bare for å forsikre seg om at han pustet, at han ikke skulle dø fra henne. Det var så lenge siden nå, en annen tid.

De sto i kjøkkenvinduet og så etter ham der han gikk til bussen, Liv og den gamle. De fulgte den hengslete skikkelsen med blikket til skogen slukte ham.

– Jeg tror han har en dame, sa Vidar.

– Jaså?

– Mm. Jeg kjenner det på lukten, han lukter annerledes.

– Det har jeg ikke lagt merke til.

Vidar plasserte en sukkerbit mellom tennene og drakk kaffen fra skålen, sendte henne et talende blikk.

– Han slekter på moren sin, sann mine ord. Snart kommer han ikke hjem om natta lenger.

*

Det var vanskelig å puste i huset til Juha Bjerke. Liam og Gabriel satt ved et vaklevorent bord mens den magre mannen trasket rundt i ring foran dem. Små skyer av støv og granbar danset rundt støvlene hans, og den røyktunge luften sved i øynene. Blikket hans flakket mellom dem, lot seg ikke fange.

– Dere får unnskylde meg, sa han, men jeg er ikke vant til folk.

Liam prøvde å dempe ubehaget som krøp gjennom ham. Han kikket på Gabriel, broren så ut til å more seg, et smil lekte i munnvikene og blikket gled forundret rundt i koia, sugde til seg den underlige innredningen og jakttrofeene. En kniv satt hogd fast i bordplata, og restene av størknet blod hadde etterlatt en mørk skygge på den ripete overflaten. Et dyreskinn hang som en gardin foran det eneste vinduet, og det var kvelende og varmt i det trange rommet. Juha stilte seg i skyggen av peisen. Øynene hans så ut som om de brant i mørket da han så på dem. Stemmen var hes, som om stemmebåndene hadde begynt å ruste i halsen hans. Det ble vel sånn når man aldri hadde noen å snakke med.

– Dere er sånne tullinger som jakter rev med skuter, sa han, jeg ser det på dere.

– Jeg vet ikke hva du snakker om, sa Liam. Ser vi ut som noen jævla jegere?

– Men dere jager etter penger, ikke sant? Det er det livet deres går ut på: dop og raske penger.

Liam kjente vibrasjonene fra beinet til Gabriel, som trommet mot gulvet. Ingen av dem sa noe.

– Dere kommer ikke med kaffe og gress til en gammel mann bare for å være snille, eller hva? Dere skal ha betalt for bryet.

– Vi driver ikke med veldedighet, hvis det er det du lurer på, sa Gabriel. Rett skal være rett.

Juha humret. Liam så kniven i bordet i øyekroken, trengte bare å rekke ut hånden, så var den hans. Det beroliget ham.

Juha hengte kaffekjelen over ilden.

– Dere er sultne, sa han, og det liker jeg. Jeg var også sulten en gang i tiden. Men har man sultet lenge nok, hører man ikke at magen skriker. Da blir det helt stille.

Til tross for hesheten hadde han en melodi i stemmen, som om han helst ville synge ordene.

– Jeg kjente faren deres i ungdommen, fortsatte han. Vi gikk sammen på skolen. Han var en helvetes fyr. Humør som en grevling, man kunne aldri vite hvor man hadde ham, men havnet man i trøbbel, stilte han alltid opp.

– Fattern er død, sa Gabriel.

– Det vet jeg da. Ingen kan gjemme seg for kreften. Hvis den slår klørne i en, er det bare å legge inn årene og takke for seg.

Han hadde nevnt vennskapet med faren deres før, første gang han skulle kjøpe gress, i et forsøk på å vinne deres tillit. Liam fikk en følelse av at det samme foregikk nå, at Juha brukte deres avdøde far for å vinne tillit.

Juha klødde seg over det innsunkne brystet, så inn i flammene mens kaffeduften spredte seg i rommet. Liam og Gabriel så på hverandre, ventet.

– Jeg har en jobb til dere, sa Juha til slutt, hvis dere er interessert.

– Hva slags jobb? spurte Gabriel.

Juha smilte og skjenket kaffe, satte varsomt et par rykende krus foran dem på bordet. En diger øks tronet ved siden av peisen. Bladet skinte i lyset fra flammene. Det begynte å gnage i magen til Liam, den kvelende varmen og lukten av dyreskinn gjorde ham uvel.

Juha stilte seg ved enden av bordet og vippet på tærne, lagde en plystrelyd da han blåste på den varme drikken.

– Det ligger en ugravd gullgruve ikke langt herfra. Den bare ligger der og venter på sånne utsultede stakkarer som dere.

Genseren hans hang som et løst skinn på overkroppen, misfarget av tid og svette. Buksa hadde lange rifter i stoffet, blek hud var synlig under. En duft av granbar og fuktig muld dampet av ham. Med en brå bevegelse dro han kniven opp av bordplata og begynte å pirke seg under neglene med bladet. Liam kikket mot døra. Bare tre skritt, så ville han være ute i frisk luft igjen.

– Vi skal ha pengene våre, sa han. Du har fått gresset ditt, og som bruttern sier, driver vi ikke med veldedighet.

– Jeg hadde også en bror en gang, sa Juha. Vi var akkurat som dere, alltid sammen. Uovervinnelige var vi, bruttern og jeg, alltid sammen, med hele verden for våre føtter. Men så gikk han hen og døde, den kødden, og det var da jeg skjønte at det ikke fins noen rettferdighet her i verden. Skjebnen bare ler av en.

Han rynket ansiktet, som i smerte, sa ingenting på en lang stund. Alt var stille, bortsett fra ilden som levde sitt eget liv bak ryggen hans, flakket og sprakte. Det var vanskelig å lese ansiktet hans i det dunkle lyset, vanskelig å ligge et skritt foran. Foten til Gabriel fant Liams under bordet, ga ham et spark.

– Fortell mer om den gullgruven, sa han. Hvor ligger den?

Juha skar en grimase av et smil.

– Vet dere hvem Vidar Björnlund fra Ødemark er?

– Alle vet vel hvem den gjerrigknarken er.

– Han lever som en kirkerotte, men penger har han, så det holder og vel så det. Han har samlet på dem i alle disse årene, den gniene kødden. Og banken stoler han ikke på. En stor del av slantene oppbevarer han i et pengeskap på soverommet. Han er gammel og sliten, å rane ham vil være som å stjele godteri fra småbarn.

Gabriel hevet øyenbrynene.

– Hvordan vet du alt dette?

– Jeg vet det fordi vi gjorde forretninger sammen for lenge siden. På den tiden da jeg fortsatt var for dum til å skjønne hvordan han var. Han lurte eiendommer fra hederlige folk for å selge dem videre til skogselskapene. Vidar var en ordentlig gjerrig faen. Og det er ingen som vil gjøre forretninger med ham lenger. Alt han har er datteren, Liv heter hun, men Livegen hadde passet bedre, for hun har aldri hatt noe eget liv, stakkar. Hun bor sammen med faren sin ute i Ødemark, til tross for at hun har en egen unge å ta seg av, eller kanskje nettopp derfor.

Juha vred på hodet og spyttet inn i flammene, fargen hadde steget i kinnene hans, og stemmen ble ustø da han fortsatte:

– Det er bare Vidar som har koden til pengeskapet – når det gjelder formuen, stoler han ikke på sine egne engang. Datteren og barnebarnet danser etter hans pipe, begge to. De har ingenting de skulle ha sagt så lenge han er i live, og de kommer ikke til å stå i veien for dere, det kan jeg garantere. Så dem lar dere være, hører dere? Det er ingen grunn til å gå løs på verken datteren eller barnebarnet. Det eneste dere trenger å gjøre, er å overrumple gubben, så har dere pengene.

Liam kastet et blikk på Gabriel, det hadde begynt å rykke i nesevingene hans, det slørete blikket hadde fått en ny glans.

– Hvorfor drar du ikke selv, hvis det er så lett?

Et lidende uttrykk dro over ansiktet til Juha, fikk ham til å se gammel ut.

– Jeg klarer knapt å dra inn til sentrum lenger, orker ikke å se folk, for ikke å snakke om å dra og plukke slanter. Da er det bedre at jeg gir muligheten til mer dugelige folk som dere. Jeg vet at dere kan gjøre det.

– Du er tom for penger, ikke sant?

– Nei, for faen. Jeg lider ingen nød. Jeg er bare så jævlig lei av Vidar Björnlund. Den idioten har fått herje lenge nok. Det er på høy tid at han får seg en lærepenge eller to.

Juha satte det svarte blikket i Liam og lot som om han dro kniven over sin egen strupe. Det så komisk ut, men Liam grøsset nedover ryggen likevel. Han så på Gabriel, så den nye glansen i ansiktet hans og visste at han allerede hadde bestemt seg. Det skulle ikke mye til å vekke sulten hans. Den evige drømmen om raske penger. Selv var han ikke like overbevist. Han så for seg Vanja, alle drømmene han hadde vevd for henne allerede før hun ble født. Drømmer om et vanlig liv, et hus med flere rom, rene flater uten skam. Han tenkte på kuvøsen hun hadde ligget i de første dagene etter fødselen, en blind liten bylt med slanger i alle åpninger, mens medisinene strømmet rundt i den lille kroppen. Han hadde ikke fått røre henne, bare se hvordan hun lå der og kjempet. Det var det bildet som for alltid manet på ham.

– Hva vil du ha av oss? spurte Liam.

– Hva mener du?

– Du forteller dette fordi du vil ha noe i gjengjeld, ikke sant?

– Jeg vil ikke ha en dritt av dere to. Det eneste jeg vil, er å se Vidar Björnlund på kne, en gang for alle. Jeg vil se ham miste formuen som aldri burde vært hans i utgangspunktet.

Liam skjøv stolen tilbake og reiste seg. Juha sto og skulte på ham, veide kniven i hånden.

– Og du er sikker på at det fins et pengeskap?

– Like sikker som jeg er på at solen står opp om morgenen og går ned om kvelden. Bare vent og se.

Juha forsvant inn i tussmørket, stilte seg med ryggen mot dem og begynte å rote i en kiste som sto på gulvet. Hvite støvskyer sto som røyk rundt ham, kilte i nesen. Til slutt ga han fra seg et lite grynt og holdt noe opp i luften, et gulnet ark, merket av tid og fettete fingre. Han la det på bordet mellom dem med en triumferende bevegelse.

– Hva er dette?

– Dere har vel øyne å se med? Det er et kart.

Det så ut som en slags plantegning – gang, kjøkken og soverom skjelvende skissert med blekk. Dører og vinduer nøyaktig markert, svarte piler som førte inn til soverommet. Der, i det ene hjørnet, hadde noen tegnet et tykt, svart kryss. Juha lente seg over bordet og hogg kniven fast midt i krysset så skaftet dirret.

– Der har dere henne, sa han. Svaret på deres drømmer.

*

Liv drakk kaffen stående ved oppvaskbenken for å slippe å sette seg ved siden av faren sin.

Vidar satt med blikket vendt ut gjennom vinduet og så etter livstegn langs den øde grusveien. Han var kledd i robuste klær og hadde kniven i beltet, til tross for at hendene hans sjelden lot ham bruke den nå for tiden. Han så aldri på TV, leste ikke bøker, løste verken kryssord eller spilte på hester. Dagene hans gikk ut på å drikke kaffe og holde oversikt over bygda. Selv om han nektet å befatte seg med naboene, måtte han vite hva de hadde for seg. Han holdt dem under samme nådeløse oppsikt som sin egen familie. Ingenting unngikk den gamle, de slørete øynene så fortsatt alt.

Liv sa ingenting om spritflasken hun hadde funnet på rommet til Simon, Vidar ville tidsnok oppdage den.

En bil kjørte forbi nede på veien. Vidar reiste seg så brått at det knaket i leddene, strakte ivrig på nakken.

– Ser du, nå er Karl-Erik ute og råkjører igjen. At de ikke tar førerkortet fra den jævelen.

– Sett deg ned og slutt å glo.

– Han er aldri edru lenge nok til å kjøre bil, det kommer til å ende med at han kjører i hjel en eller annen stakkar.

Liv så på den leirete grusveien, solen som speilte seg i smeltevannet. Hørte bilen til Karl-Erik forsvinne ut på den store veien. Hun visste at Vidars avsky for naboene hadde med ensomheten å gjøre, han visste ikke lenger hvordan han skulle nærme seg folk, nærhet skremte ham, gjorde ham giftig.

– Motorsaga er dårlig, sa hun.

– Jaså?

– Jeg har ikke tenkt å hogge all veden for hånd.

– Gutten kan hjelpe deg. Noe må han vel gjøre med alle de musklene han har bygd.

Vidar tygde brødskiven langsomt. Han brukte bare smør om morgenen, pålegget fikk vente til lunsj. Liv skjenket mer kaffe og betraktet den sørgelige vedhaugen utenfor. Det blodrøde skaftet på øksa skrek i alt det grå. Motorsaga hørte til unødvendighetene. Hvis hun ville ha en ny, fikk hun kjøpe den selv. En mann som ikke unte seg en osteskive, ville heller ikke unne seg en ny motorsag.

Vidar strøk en grov hånd over avisen som lå foran ham, boligannonsene hun hadde ringet inn med rød penn stirret tilbake på ham. Det var for hans skyld hun ringet inn husene, sånn at han skulle se at de var på vei bort derfra, hun og gutten. I begynnelsen, for mange år siden, hadde det opprørt ham, men nå bare tøyset han med det.

– Du vil vel ikke bo inne i byen heller. Bare eksos og skrot og huløyde folk – her ute kan man i hvert fall se stjernene om kvelden.

Da han reiste seg for å hente mer kaffe, søkte hun tilflukt på badet. Hun tisset i den misfargede doskålen, og etterpå hvilte hun hendene på den sprukne vasken en lang stund. Speilet var også ødelagt, et spindelvev av sprekker i venstre hjørne. Hun unngikk å se på ansiktet sitt, den slitne munnen og de triste øynene gjorde henne enda mer oppgitt og lei seg. Det var ikke bare huset som var i ferd med å forfalle, ansiktet hennes var også fullt av rifter. Hun hørte Vidar nynne inne på kjøkkenet. Det var han som var gammel, han som burde tenke på døden, likevel var det bare hun som gjorde det. Hver dag tenkte hun at det ikke var lenge igjen, hun måtte bare holde ut noen år til. Så skulle livet begynne.

Da hun gikk tilbake til kjøkkenet, satt Vidar på stolen sin igjen. Det var som om de hadde en taus overenskomst om at de hele tiden skulle danse forbi hverandre. Hvis en satt ved bordet, sto den andre ved oppvaskbenken, hvis en gikk over gulvet, sto den andre stille, nesten som om huset ikke tålte for mange bevegelser samtidig. Selv om de hadde bodd under samme tak siden den dagen hun ble født, hadde avstanden mellom dem bare vokst.

En firehjuling kjørte forbi nede på veien, og Vidar dukket bak gardinen. En bygdejakke lyste mellom granene.

– Se på faen, nå har Modig kjøpt et nytt leketøy igjen. Fyren har ikke et øre i lomma, men nytt utstyr skal han ha.

– Hvordan vet du at den er ny?

– Jeg har da øyne å se med! Den gamle var svart, denne er rød.

Liv gikk bort til vinduet. Douglas Modig hadde stoppet ved bommen, og nå løftet han hånden. Hun vinket tilbake.

– Kanskje jeg kan låne motorsaga hans, sa hun, til vi har fått oss en ny.

Vidar begynte å hoste, slimet surklet i lungene.

– Ikke faen, sa han da han hadde kommet seg igjen, jeg vil ikke ha det faenskapet på tomta. Da hogger jeg heller veden selv.

Snart sto hun ved hoggestabben igjen. Vårsolen var så skarp at hun måtte lukke øynene når hun løftet øksa, og når den falt, var det farens hode hun kløyvde.