Ørjan N. Karlsson

Dragedalen

Kapittel 1

Takrenner

Alarmen på mobiltelefonen ringte kvart på sju. Imre stønnet og la armen over ansiktet for å skygge for morgensolen som snek seg inn gjennom glipen i gardinen. Den siste dagen før sommerferien kom til å bli varm. En perfekt avslutningsdag med aktiviteter som frisbeegolf og fotball. Det hadde i alle fall vært planen helt til naturfaglærer Morbidus Hansen foreslo noe annet. I år skulle klassen på skogstur.

Imre kunne ikke tro det.

Skogstur, ikke fotball. Hva slags avslutning var det?

Fire timer med mygg og klegg mens Morbidus snakket om blomster og trær og fugler. Fantes det noe kjipere sted enn skogen? Bare masse grønt og svermer av insekter som stakk og sugde blod.

Imre satte seg opp i sengen. Forsøkte å ordne den rufsete sveisen. Skulle han heller bli hjemme? Spille syk. Det var pappa-uke, og pappa lot seg oftere overtale enn mamma. Hun kunne fint finne på å sende ham på skolen også når Imres astma var på sitt verste.

«Det er viktig at du lærer å klare deg selv,» brukte hun å si. «Og du har jo inhalatoren din.»

Inhalatoren. Imre kikket på den blå plastdingsen på nattbordet. Han mislikte at han alltid måtte ha den med seg. Han trengte den jo ikke spesielt ofte. Problemet var at han aldri visste når. En dag kunne han spille fotball i en time uten å få pusteproblemer, den neste maktet han knapt ti minutter før han gispet etter pusten som en gjedde på land.

«Han vokser det av seg,» hadde legen sagt. Det var ikke mye til trøst når alt Imre ønsket, var å spille fotball akkurat nå.

Men i dag var det altså skogstur, ikke fotball. Imre bestemte seg for å skulke. Han trengte bare å gå inn på badet og ha litt vann i fjeset. Fortelle pappa at han svettet og følte seg litt tungpustet. Gjøre stemmen lav og ansiktet slapt. Nedovermunn og triste øyne. Mumle: «Og jeg som hadde gledet meg sånn til skogstur.»

Jo, det kunne gå, tenkte Imre.

Han rakk ikke å sette planen ut i livet før døren svingte opp og pappa kom til syne i åpningen. Han var rød i ansiktet og treningsskjorten var våt av svette. Pappa hadde tydeligvis vært på en tidlig løpetur.

«Nei, skulle du ha sett,» utbrøt pappa tilgjort overrasket og, la Imre merke til, fremdeles andpusten. «Imre-gutten er allerede våken. Det var noe nytt. Du må virkelig glede deg til skogsturen.»

Pappa kom bort til sengen og rakte ham et glass med en oransje gugge. «Gulrotsaft,» forklarte han. «Lagde den nå nettopp. Kjempesunn. Bedre start på dagen får du ikke.»

Imre tok en liten slurk. Saften smakte ikke som en god start på dagen i det hele tatt. Guggen var søt på en kvalm måte.

«Hva synes du?» spurte pappa spent.

«Den er ok.»

«Ok? Den er mer enn ok.» Pappa tok glasset fra ham og tømte innholdet i en slurk. Skar en grimase som han gjorde sitt beste for å skjule.

«S… sunn som bare det,» harket pappa som for å overbevise seg selv.

To ting hadde skjedd med pappa etter at han og mamma ble skilt. Han hadde begynt å trene, noe Imre syntes var bra, og han ble veldig interessert i helsekost, noe Imre ikke satte like stor pris på fordi pappa brukte ham som testpilot for all mulig merkelig mat.

Akkurat nå var det rene fruktjuicer som var greia. Imre forsto ikke helt hva pappa mente med «rene», annet enn at juicen fra frukt og grønnsaker måtte lages i en spesiell presse som visstnok var veldig dyr. Forrige måned snakket pappa varmt om grønnkål og serverte den til alle måltider, mens i vinter hadde det vært hjemmebakt surdeigsbrød – som enten ble for hardt eller ikke hang sammen i det hele tatt.

«Jeg har smurt niste til deg,» sa pappa før Imre rakk å fortelle at han ikke følte seg i form. «Matboksen og saft står i kjøleskapet, og du kan ta med deg et par havrekjeks om du vil.»

«Pappa, jeg …» Imre stoppet seg selv. Følte en plutselig varme for pappa som hadde stått opp tidlig og laget frokost til ham. Som ikke hadde hatt det så enkelt etter at mamma flyttet ut. Om Imre fortalte at han ikke var i form, ville pappa bare bekymre seg. Kanskje ringe til mamma og spørre hva hun syntes. Så ville de krangle, og pappe kom til å bli lei seg. Imre så det for seg. Pappa som satt i stolen med mobilen i fanget og stirret tomt ut i luften etter samtalen.

«Du har rett. Jeg gleder meg til skogsturen.»

«Tipp topp tommel opp.» Pappa snudde på hælen og jogget ut av rommet. Fikk ikke med seg at Imre himlet med øynene.

Innen Imre hadde stått opp og kledd på seg, hadde pappa rukket en dusj og skiftet til kontorklærne: grå bukse, grå dressjakke og blå skjorte. På jakkeslaget hadde han en pins som lignet et sølvglinsende sugerør, men som Imre visste var en takrenne. Pappa jobbet nemlig i firmaet Takfoss A/S, og de lagde ikke annet enn takrenner.

Sjefen for Takfoss var en kamerat av pappa, og når han av og til kom på besøk, snakket de to voksne om takrenner i flere timer. Takrenner av plast, av aluminium, av gummi, av tre (i Japan), sorte takrenner, hvite takrenner, røde takrenner, spesiallagde takrenner som minnet om fossefall eller møllehjul, korte takrenner, veldig lange takrenner, usynlige takrenner (bygd inn i veggen), selvrensende takrenner, takrenner du kunne vippe i den ene eller den andre retningen, takrenner med utvendig belysning, fantasifulle takrenner som lignet dragehaler eller enhjørningshorn.

Imre ble nesten litt sliten av å tenke på alt sammen. Han fikk også litt dårlig samvittighet fordi pappa virkelig syntes at takrenner var kjempespennende, mens han selv ikke klarte å skjule hvor kjedelig hele greia var.

Av og til lurte han på om det var derfor mamma flyttet ut. At det ble for mye takrenneprat rundt middagsbordet. Imre trodde egentlig ikke det. Da mamma og pappa skulle skilles, sa mamma at hun og pappa hadde vokst fra hverandre, akkurat som venner kan gjøre.

«Ekte venner vokser ikke fra hverandre,» hadde Imre svart.

«Du forstår det nok mer når du blir voksen,» hadde mamma sagt med stemmen hun brukte når hun skulle skjule hvor irritert hun var. Etter det snakket de ikke mer om skilsmissen, og da mamma fikk ny kjæreste, Gaute som jobbet i Posten, ønsket heller ikke pappa å snakke om saken mer.

«Det kan hende jeg blir litt sen i kveld,» sa pappa og ga Imre en klem. «Har du nok doser i inhalatoren din?»

Imre tok inhalatoren opp fra lommen. Den hadde et telleverk over antall doser som var igjen. Da koronaviruset herjet i vår, hadde pappa og mamma gitt ham streng beskjed om å si ifra i god tid før telleren viste rødt, det ville si ti doser eller mindre. Imres inhalator viste fire.

«Femten,» løy han.

«Fremdeles litt lavt,» svarte pappa med anstrengt rolig stemme. «Hvor er reserveinhalatoren din?»

«Den ligger hos mamma.»

Pappa fikk en tankerynke i pannen før han sa: «Jeg henter en ny inhalator på apoteket på vei fra jobb.»

«Ok.» Imre stappet den nesten oppbrukte inhalatoren tilbake i lommen.

«Det står middag fra i går i kjøleskapet.»

«Linser og laks?»

Pappa nikket.

«Kan jeg ikke heller bestille pizza? Joar og jeg skal spille FIFA etter skolen.»

Pappa bet seg i leppen. Som om det var en alvorlig avgjørelse han måtte ta.

«Jeg kan lage pizza til oss en annen dag. Spis restene.»

Han lukket utgangsdøren, og åpnet den rett etterpå. «Bestill en stor pizza, og spar et stykke til meg?»

Imre gliste. «Ost og skinke?»

«Ost, skinke, kjøttboller og rømmedipp,» svarte pappa og slikket seg om munnen. «Sterke karer som oss kan ikke leve på fisk og grønnsaker alene.»