Anne Holt

Furet/værbitt

Selma Falcks andre store sak

Kriminalroman

Ja, vi elsker dette landet

som det stiger frem

furet, værbitt over vannet

med de tusen hjem.

Norges nasjonalsang, Bjørnstjerne Bjørnson

Det er paradoksalt at det liberale demokratiets største styrke også er dets største svakhet: Toleransen for dem som ønsker å ødelegge det.

Bård Larsen, Demokrati i trøbbel, Civita 2019

Før fikk vi politikere svi om vi gjorde noe galt. I dag møter vi hets, forakt og hat når vi gjør det rette.

Justisminister Tryggve Mejer, Furet/værbitt

Høst 2018

Selma Falck

Noen roper.

Det er henne selv, men hun skjelner ikke ordene. Øynene lar seg ikke åpne, og hjernen er tom. Et svart mørke bare, seigt; eller kanskje heller mykt, som løst stappet bomull. Bomull er et ord hun husker.

Hun leter etter sitt eget navn der inne. Etter hvem hun er, og hvor hun befinner seg. Det går sekunder, minutter, det er umulig å vite, alt hun fornemmer er at tid finnes. Den går. Tiden går, og hun fryser, selv om hun gjenkjenner sprakingen fra et bål.

Fortsatt mørke, hun vrir på hodet, og gjennom øyelokkene oppfatter hun noe rødlig og flakkende. Noe brenner, og hun kan lukte det nå, en eim av svidd tyri.

Panikken treffer henne.

Den slår opp fra underlivet. Adrenalinet pumper rundt i kroppen. Hun tar seg til skrittet, hun er uten klær, hun fryser, halsen svir, noe brenner, og hun klarer ikke å åpne øynene for alt i verden.

– Selma, hvisker hun plutselig. – Jeg er Selma Falck.

Vår 2018

Møtet

– Det er på tide. Det er vår plikt!

Det var Tryggve Mejer som skar igjennom. Han strøk begge hendene gjennom håret og slo deretter håndflatene i bordet. Klasket ble spakt, som om han angret utbruddet i siste sekund.

– Nei, pep en stemme. – Ikke ennå. Antakelig aldri.

Oldingen satt ved bordenden. Han veide halvparten av det han gjorde under krigen. Snart hadde han lagt bak seg et helt århundre på jorden, og stemmen var nesten uhørlig da han kremtet og fortsatte:

– Det var ikke dette vi hadde i tankene. Dette er ikke vår kamp.

De fire øvrige rundt bordet, tre menn og en kvinne, sa ingenting.

Tung, støvet stillhet.

Gamlingen la hendene på skrinet foran seg. Fingrene var tynne, og de gule neglene skrapte mot treverket da han omsider dro det til seg og med et nesten uhørlig sukk løftet det over på fanget. Sedertreboksen var knapt større enn en skoeske, og alle de tilstedeværende visste omtrent hva den inneholdt. Den var ikke tung. Likevel for en grimase over det rynkete ansiktet, som om kraftanstrengelsen var for stor. Mannen hevet igjen blikket, og lot det løpe rundt bordet.

En gang var øynene hans himmelblå. Nå var det høyre spist av stær, hele øyeeplet var grått. Fargen på venstre iris hadde også bleknet med årene, som om det meste av blåfargen var brukt opp. Likevel var det fortsatt kraft i blikket, han visste godt at det var han som bestemte. Menneskene rundt det blankpolerte bordet var ennå hans til å beordre så lenge tankens kraft var med ham.

Og det var den.

Ellev Trasop het mannen, og han var født den 11. november 1918.

Guttebarnet hadde kommet med fred.

I femtiden om morgenen, mens han kjempet seg ut i verden på Rikshospitalet i Norge, ble en våpenhvileavtale signert i en togvogn i den franske byen Compiègne. Drøye seks timer seinere, den ellevte i ellevte klokka elleve minutter over elleve, var historiens til da forferdeligste krig over.

– Fred, sa Ellev stille. – Det er freden vi skal beskytte.

– Fred, gjentok Tryggve og nikket. – Nettopp. Fred, frihet og demokrati. Det er dette vi skal sikre.

Han grep om bordplata med begge hender.

– Ser du ikke hva som skjer, Ellev? Ser du ikke at alt forvitrer? Innser du ikke at respekten for alt som er selve grunnlaget for …

– Møtet er over, avbrøt oldingen. – Beslutningen er tatt. Du er justisminister, Tryggve. Du, av alle, burde vite hvilke regler vi er bundet av. Det var ikke denne trusselen vi skulle nedkjempe. Ikke alt … dette. Dette som bare var …

Hånda viftet resten av setningen vekk. Signalet fikk samtidig den til nå nærmest usynlige, svartkledde kvinnen ved døra til å trippe lydløst over gulvet mot ham. Med vante bevegelser løsnet hun bremsene på rullestolen og skjøv skrinet lenger inn på Ellevs fang.

– Dere hører fra meg før sommeren, mumlet han idet han ble trillet mot fløydørene inn mot det forhatte soveværelset han måtte tilbringe stadig mer av tiden i. – Om jeg lever.

Han visste at ingen kunne høre det siste.

Mina Mejer Selmer

– Du kan faktisk ikke holde på slik.

Pappa sto i døra. Mina kikket opp, han så sliten ut. Dro hånda gjennom håret i en oppgitt gest, akkurat som når mamma var på sitt mest urimelige.

– Jeg skjønner veldig godt at dette har vært tøft, sa han.

Mina svarte ikke.

– Ingeborg var syk, vennen min. Veldig syk.

– Hun var akkurat like gammel som meg, pappa.

Faren la armene i kors og lente skulderen mot dørkarmen. Han hadde lagt på seg, registrerte hun. Magen hang over beltet, som satt for stramt. Ansiktet var blekt, selv om det hadde vært sommervær i snart to uker.

Det var ikke så mye sol på kontoret, da. Eller i de svarte bilene. Eller i Stortinget eller på flyet eller i møtene. Eller i senga, som han som regel stupte ned i før hun selv i det hele tatt hadde tenkt på å ta kvelden.

– Ungdommer blir også syke, sa han lavt. – Selv små barn får kreft og dør. Det skjer ulykker. Sånn er livet. Dessverre.

Mina strøk tommelen over mobildisplayet.

– Hun hadde ikke kreft, mumlet hun.

– Nei.

– Ingeborg var frisk for et år siden.

– Ja. Så ble hun syk. Sånt skjer.

– Hun ble mobbet inn i døden.

Øynene hans smalnet.

– Nå er du melodramatisk.

– Dette vet du ingenting om.

– Jo. Politiet har sett på saken, og Ingeborg ble ikke utsatt for noe mer enn det enhver ungdom i dette landet dessverre …

– Ingeborg tålte det bare ikke, avbrøt hun. – Var det du som kjente henne, eller? Var det du som måtte trøste henne?

– Ja, jeg kjente Ingeborg. Ikke som deg, selvsagt, men hun var din aller beste venn. Selvsagt kjente jeg henne. Det var forferdelig trist at hun døde, men det har gått seks uker siden bisettelsen, og du må på et vis …

– Komme over det? Komme over Ingeborg, liksom?

Hun skulle ikke gråte. Skulle ikke. Bøyde hodet og la en hånd over øynene, lynraskt; en magisk besvergelse for å stanse tårene. Hun tvang fram et smil og så opp igjen.

Pappa så sliten ut. Enda mer nå enn da han kom inn for bare noen få minutter siden.

Han nikket lett med hodet mot stua.

– Skal vi spille noe? Sjakk? Kort?

Mina ristet på hodet og la tommelen på telefonen.

– Tryggve Mejer er en landssviker, leste hun. – Han skal bli den første i køen når Folket …

Hun kikket opp.

– De har begynt å skrive folket med stor F. Som om de var en klan eller noe.

– Gi deg, sa han og tok et skritt inn i rommet. – Du må slutte med det der. Legg den bort.

Hun slengte telefonen fra seg på dyna. Han kom nærmere. Satte seg ned på senga. Mina dro føttene opp og holdt seg rundt knærne. Faren luktet kveld. Daggammelt stress, og litt av den hårgeleen han dro gjennom håret hver eneste morgen, og som ble en tanke harsk i løpet av arbeidsdagen.

– Du er seksten år, sa han. – Du skal ikke bry deg om sånne skriverier.

– De truer med å drepe deg.

– Ikke oppsøk de nettstedene. Drit i dem. De bjeffer mer enn de biter. Mye mer. Tøffe bak tastaturet, spake feiginger så snart de blir konfrontert med griseriet.

– Hver dag, pappa. Overalt. Hele tiden. Og ikke bare …

Nei.

Pappa skulle ikke vite. Han trengte slett ikke å vite mer. Pappa var trettifire år eldre enn henne, men av og til fikk hun følelsen av at hun måtte passe på ham likevel.

At hun egentlig var den eneste som kunne passe på ham.

– Det er bare en overgang, sa han stille. – Menneskeheten må venne seg til internett. Din generasjon kommer til å fikse det. Dere som er vokst opp med alle disse mulighetene.

Blikket hans gikk fra MacBook-en på skrivepulten til iPaden på nattbordet. Det endte opp på mobilen.

– Jeg stoler på deg og dine, sa han rolig og la hånda på ryggen hennes. – Dere vil lære dere begrensningene. Normene. Det kommer akseptable regler etter hvert.

Mina svarte ikke.

– Kom, hvisket han og grep tak om nakken hennes. – La oss finne på noe. Og så legge oss. Vi må tidlig opp.

– Ikke jeg, sa Mina.

– Blir du ikke med? Det er 17. mai! Jeg skal holde tale ved …

Mina løftet ansiktet. Så på ham. Lenge og i taushet. Om hun ikke ga seg, holdt på blikket, ville det vike. Slik det alltid gjorde. Slik hun alltid, av en grunn hun hittil aldri hadde forstått, med et dvelende øyekast kunne få ham til å nikke og gå sin vei.

Pappa nikket og gikk.

Høst

Brannen

Selma Falck husket sitt eget navn. Øynene var det fortsatt umulig å åpne.

Lukta av brann var rammere nå.

Fremdeles frøs hun, men kanskje bare på den ene siden. Hun forsøkte å velte seg over dit varmen kom fra. Det verket i hele kroppen, og hun ombestemte seg. Hun måtte se først.

Øynene måtte åpnes, men de ville ikke.

Hun strakte kroppen så godt det var mulig. Løftet høyre arm. Det gikk. Førte hånda mot det ene øyet og tvang det opp med tommel og pekefinger. Det var hovent og sårt, men lot seg holde åpent. Hun gjentok øvelsen på det andre øyet.

Stirret rett opp. Taket var av ubehandlet furu. Gammelt og gult, med et flakkende rødskjær fra noe som måtte være en peis. Langsomt satte hun seg opp, samtidig som hun forsøkte å kjenne etter om all denne smerten kom av at hun var alvorlig skadet. Om hun hadde brukket noe. Eller var forbrent; røyken fra peisen reiv stadig mer i nesa. Hun satt oppreist da hun omsider maktet å vri hodet. Ingenting var alvorlig ødelagt i kroppen. Hun var bare rundjult, øm og sår som etter en evigvarende håndballkamp i helvete, og ikke kunne hun begripe hvorfor hun var naken.

Det var ikke et peisbål som brant.

Det var hele den ene veggen.

Hun satt i en spartansk utstyrt hytte, i stua, knappe tjue kvadratmeter stor. Møblene kunne ikke ha vært fornyet siden 60-tallet. Furu overalt, og nedslitte, skotskrutete møbler. Vinduene var av en eller annen grunn gardinløse. På den andre siden av dem var det bekmørkt. Flammene slikket oppetter veggen bare tre meter fra henne, og hun kom seg på beina raskere enn smertene egentlig tillot. Hun stønnet da hun sto oppreist, vaklende og ustøtt, mens hun forsøkte å få hjernen til å begripe hvor hun var.

Hvorfor hun var der.

Det måtte vente.

Midt på den brennende veggen sto en grue. Et bål hadde brent ned til en svær haug med rødglødende kull i den dype, åpne peisen. Kullet lå ikke innerst ved smijernsplatene som det burde. Hele grua var full. En bred gate av fortsatt brennende ved var bygget ut fra ildstedet og bortover langs veggene på begge sider. Flammene hadde tatt tak i veggpanelet og slikket allerede et par meter oppover treverket. Da Selma løftet blikket, så hun at det var snakk om sekunder før også taket brant. En isnende smerte skar oppover lårene og gjennom korsryggen da hun gikk noen skritt bakover.

Brannslukker, tenkte hun.

Hun stavret mot den eneste døra i rommet. Den var lukket, men ikke låst, og førte ut i en lang, smal gang. Det luktet elde og støv, og hun måtte klare seg med lyset fra brannen i det andre rommet.

Ingen lysbrytere. En parafinlampe med glasskolbe hang i taket over det hun antok var en ytterdør, helt i enden av gangen.

Hytta var strømløs.

Brannslukker, kom hun på, og kjente enda et støt av skrekk ved tanken på at strømløse hytter også gjerne er vannløse.

Selma kunne ikke huske hvilken dato det var.

Ikke engang hvilken årstid.

På den venstre langveggen var det to små dører. Hun åpnet den første.

Kjøkkenet. Knøttlite, med en benk, to skap og en vaskebalje på en krakk. Rett innenfor døra sto en svart vedovn.

Kald.

Ingen brannslukker her.

Brannen hadde begynt å knurre. Lyden ble stadig sterkere. Hun løp ut av det eldgamle kjøkkenet og åpnet den neste døra. Dette rommet var en tanke større. En køyeseng tok det meste av plassen. Underkøya var oppredd, mente Selma å se i det nesten stummende mørket. Den øverste madrassen var uten sengetøy. Bak døra sto et skap. Det var tomt, kjente hun da hun åpnet og stakk hånda inn i det svarte mørket.

Brannen brølte fra stua.

Selma kom ikke til å finne noen brannslukker, skjønte hun. På innskytelse grep hun dyna, dro den med seg og løp tilbake til flammene.

Taket hadde tatt fyr. De andre veggene også. Fra stoppen i en toseters sofa ikke langt fra peisen veltet det opp svart og stikkende røyk.

Det var for seint. Brannen lot seg ikke slokke, og i alle fall ikke med en dyne. Hun måtte ut. Akkurat da hun bestemte seg, fikk hun øye på veska, den knallgule duffelbagen hennes fra The North Face. Hun hadde i alle fall en slik. Klærne hennes lå slengt over den, så hun nå. Hun løftet dyna opp foran seg og gikk mot flammene, men kom bare et par skritt før veggen raste sammen. Glør og varme veltet mot henne. I refleks kastet hun dyna fra seg, forover, til beskyttelse mot varmen som nå var så intens at hun uten å tenke, ravet mot gangen. Ved døra snudde hun seg en siste gang.

Klærne hennes brant. Bagen brant.

Hele hytta ville snart være overtent, og hun var fortsatt naken.

Hun kunne ikke huske å ha sett noe nyttig på kjøkkenet, og hadde ikke tid til å sjekke nærmere. Fra soverommet reiv hun med seg lakenet før hun grep klinken til ytterdøra. Den var tyngre enn de andre, i messing som fortsatt var kald.

Døra rikket seg ikke.

Hun røsket hardt i metallet gjentatte ganger. Døra åpnet seg plutselig, den var ikke stengt likevel.

Hun var ute.

Pusten gikk i voldsomme hiv da hun stakk føttene ned i et par digre gummistøvler som sto på steintrappa, og løp vekk fra den brennende hytta.

På trygg avstand snudde hun seg.

Den vesle bua var snart overtent.

Det var iskaldt, og natt eller kveld eller svært tidlig morgen. Halvmånen, i glimt bak drivende skyer, viste henne at hun var aldeles alene.

Rundt henne strakte det seg vidde mot alle horisonter.

Hun var langt over tregrensa, kanskje ikke engang i Norge.

Ingen lys fra andre hytter var å se. Ikke noe strølys fra fjern bebyggelse. Gråsvart himmel, av og til en stjerne, småknauser, rabber og lyng.

Kroppen verket.

Beina og ryggen. Magen og armene og hendene. Da hun forsøkte å tulle lakenet rundt seg og fikk fingrene inn i det flokete håret, var selv hodebunnen sår og vond. Selma hakket tenner, og nærmet seg brannen for i det minste å hente litt varme. Fortsatt ante hun ikke hvor hun var. Hodepinen var nesten ikke til å holde ut. Tankene gikk ikke engang i spinn, det var rett og slett helt mørkt og tomt der inne.

– Selma Falck, hvisket hun om igjen for hvert skritt hun tok i den rimfrosne lyngen. – Jeg er Selma Falck.

Hun snublet seg videre, litt skrått i terrenget, og stanset brått idet flammene brøt gjennom torvtaket. Et voldsomt gnistregn gjorde det et øyeblikk lysere rundt henne.

Det var da hun så den.

Bilen.

Selmas røde Volvo Amazon 123 GT fra 1966 sto parkert tett inntil den av hyttas langvegger som ennå sto. Synet fikk henne til å bråstanse. Sot og fliser av brennende treverk drysset ned fra himmelen, og hun innså at bilen kunne ta fyr når som helst.

Hun hadde åpenbart kjørt til dette gudsforlatte stedet selv.

Bilen var der, den hadde kommet seg høyt til fjells, og da kunne hun også komme seg hjem på egen hånd.

Selma begynte å løpe. Lakenet gled av henne, hun styrtet av gårde splitter naken, så nær som på et par eldgamle støvler som var altfor store. Hun snublet, sparket av seg fottøyet, løp videre. Enda et bulder, en liten eksplosjon, og resten av taket falt sammen.

Selma løp videre. Hun måtte redde bilen.

Reddet hun ikke bilen, ville hun etter alle solemerker dø.

Vår

Skrinet

Det var høysommer midt i mai.

Fortsatt var det bare åtte–ti grader om natta, men også denne dagen hadde varmen steget til godt over 20 pluss før ettermiddagen kom. Fra stuevinduet i den gamle villaen i Terneveien på Hasle kunne Tryggve Mejer se Oslofjorden glitre der nede bak en by som hadde lagt seg til hvile dagen etter en vellykket, utmattende nasjonaldag. Suset fra trafikken i Grenseveien, vanligvis jevnt og tydelig selv med vinduene lukket, var nå dempet, nesten fraværende; bare av og til ramlet en trailer forbi og fikk krystallene i den store lysekronen til å klirre. Det var inneklemt fredag. Fridag for alle som var freidige nok.

Tryggve hadde hendene på ryggen. Han sto bredbeint og myste mot det skarpe lyset. På gårdsplassen hadde sjåføren i den svarte bilen gått ut og stilt seg i skyggen av en stor kastanje. Han grep seg til innerlomma der Tryggve visste at han gjemte en pakke sigaretter. Da han skottet opp og fikk øye på justisministeren, smilte han skjevt, klappet seg på lomma og lot være.

– Ble dagen fin? knirket en stemme fra rullestolen. – Vil du ha kaffe?

Tryggve snudde seg.

Smilte.

– Nei takk. Litt Farris ville smakt. Og ja. Dagen ble fin. Bortsett fra at Mina er i den alderen da …

Han trakk lett på skuldrene. Gikk bort til salongen i midnattsblå brokade og satte seg. Ellev Trasop ga pleieren et vink, og ble straks rullet etter. Et nytt vink fra den magre hånda, og hun forsvant like forbausende lydløst som alltid. Tryggve Mejer helte Farris fra en flaske opp i et krystallglass før han løftet den spørrende mot den gamle.

– Ja takk. Hun er seksten, nå? Mina?

– Snart 17. Og svoren antinasjonalist. Grunnlovsfeiringen er blitt en vederstyggelighet for henne. Det er første gang siden hun var to at hun ikke bar bunad på dagen.

Sollyset tegnet skarpe geometriske figurer i hvitt mot det mørke interiøret. Tryggve myste mot den gamle. Han satt midt i alt lyset, og uten å spørre reiste justisministeren seg brått og gikk tilbake til det store sprossevinduet. Gardinene var tunge, og stoffet kjentes nesten fett mot fingrene da han dro dem for. Stua ble liggende i halvmørke, adskillig mer behagelig.

– Takk, sa Ellev Trasop og sukket. – Disse pleierne insisterer på lys og luft. Trekk kaller jeg all den luftinga. Trekk skal man som kjent passe seg for. Sollyset for tiden tar dessuten knekken på det lille synet jeg har igjen.

En skjelvende hånd strøk under nesa, der en liten dråpe hadde truet med å falle siden Tryggve kom.

– Politisk engasjement hos ungdommen er nesten alltid av det gode, sa han. – Uansett. Er hun fortsatt like flink?

– Om du med flink mener skoleflink, så ja. Hun har hatt forsert matte- og engelskundervisning i flere år nå. Hun har håndballen, om enn ikke på særlig høyt nivå. Danser på torsdager. Har dessuten fått seg jobb i helgene som ryddejente på en restaurant. Jeg begriper ikke at hun får tid til alt. Men det er jo den alderen. Kan ikke gå glipp av noe.

– Og politikken? Fortsatt like ivrig i AUF?

Tryggve svarte ikke.

– Hvordan var din 17. mai? spurte han i stedet.

– Berit var innom.

– Majoren?

– Ja. Hun er en kjekk jente, Berit. Veldig kjekk jente.

– Hun er eldre enn meg. Noe annet? Hva gjorde du?

– Jeg er for gammel til å feire. Til å leve, egentlig.

Ellev sukket. Ble enda mindre i stolen. Skuldrene var så smale og spisse at det ikke lenger fantes klær som riktig passet. I alle fall ikke slike klær han insisterte på. Det skulle være kritthvite skjorter med stivet snipp under mørk blazer til møter og andre begivenheter der han traff folk, blårutete flanellsskjorter til hjemmebruk. Begge deler fikk ham til å minne om et vraket fugleskremsel. Ellev Trasop var ren i tøyet og fikk etter alt å dømme utmerket stell, men det luktet likevel emment av ham. Ikke bare av den ufriske pusten. Det var som om han allerede var begynt å dø innenfra. En svak eim av forråtnelse syntes å sive ut gjennom den gule, porøse huden.

– Jeg skal dø, sa han og sukket.

– Det skal vi alle.

– Ikke skap deg.

– Jeg mente det ikke slik.

– Det betyr at du overtar. Og at du har løfter å gi meg.

Tryggve trakk pusten dypt gjennom munnen og lot den sive langsomt ut av nesa.

– Vi har snakket oss gjennom det, sa han stille. – For lengst.

– Nei. Ikke helt. Du kan ikke sette i gang denne …

Den smale kloa av en hånd viftet ut i lufta.

– … Furet/værbitt. Denne operasjonen. Du kan ikke.

Tryggve gransket den gamle og sa:

– Vi lever i en farlig tid.

Ellev tittet opp.

– Det vet jeg, sa han.

Øynene hans var skremmende. Tryggve forsøkte alltid å feste blikket i det av dem som fortsatt virket. Det var nå så fargeløst at oldingen mest av alt minnet om en romersk marmorstatue, med blinde øyne uten iris.

– Vi er imidlertid et liberalt demokrati, fortsatte Ellev. – Noe som innebærer et paradoks. Det liberale demokratis største styrke er også vår største svakhet; vi må tolerere dem som vil ødelegge det.

– Nettopp. Et paradoks. Et dilemma. Som vi snart må løse.

– Om vi løser det, opphører vi å eksistere.

– Om vi ikke løser det, går vi til grunne.

– Nei!

Ellevs stemme sprakk i hes fistel. Han begynte å hoste, og grep glasset med mineralvann. Drakk lenge og langsomt. Satte glasset tilbake på salongbordet med hender som skalv stadig mer.

– Jeg dør snart, gjentok han. – Sannsynligvis en av de første dagene. Det er derfor jeg ba deg komme.

En bestefarsklokke slo tre slag i et annet rom. Tryggve kjente med ett på en ubehagelig kvalme. En bukett liljer i en stor vase ved vinduet luktet tungt av sødme og gammelt blomstervann. Han svelget, og åpnet munnen for å si noe.

– Med andre ord må du overta skrinet, kom den gamle ham i forkjøpet. – Og alt som hører med.

– Men …, du …

– Jeg mener det ville være bedre om Berit overtar. Langt bedre. Hun er tidligere yrkesmilitær og viser bedre skjønn enn deg.

– Bedre skjønn? Hva vet du om …

– Jeg vet alt som er verdt å vite, avbrøt den gamle uventet skarpt. – Men å gi skrinet til Berit, ville være å bryte en pakt mellom din far og meg. Det kan jeg ikke. Det står der borte. Hent det, er du snill.

Tryggve kikket bort på en mørk og gedigen skjenk i eik. Den lille sedertrekisten sto på det ene fløyskapet. Han ble sittende.

– Dette var avtalen, sa Ellev; en tanke mildere stemt nå. – Det har du visst siden før han døde.

Det var riktig. Tryggve Mejer var femti år gammel, og hadde i de tjue siste av dem vært klar over at han på et eller annet tidspunkt skulle overta ansvaret. Det var en visshet han delte med tre andre menn og en kvinne.

Ingen andre.

I hele sitt voksne liv hadde han sjonglert mellom rollene som politiker og advokat, pappa, ektemann og bærer av nasjonale hemmeligheter på nøyaktig samme måte som sin egen far. Tilværelsen var inndelt i rom. Noen av dem hang sammen. Mange var lyse og lette, andre lå lukket og stengt i et hjørne av sjela. Mye kunne han snakke om, noe måtte han bare dele med de få. Enkelte hemmeligheter var hans, og hans alene.

Som at han det siste halve året hadde sett fram til at Ellev Trasop skulle dø.

– Er du syk? spurte han.

Den hese latteren slo over i en kraftløs hostekule.

– Jeg har vært syk siden jeg var åtti, sa Ellev da han fikk pusten tilbake. – Men ja, jeg er sykere nå.

Hånda hans slo forsiktig mot brystkassa.

– Hjertet. Det vil ikke mer. Ikke jeg heller, egentlig. Du vet, da mine jevnaldrende begynte å dø rundt meg, var det trist. Da deres barn begynte å falle fra, berørte det meg enda sterkere. Jeg vil helst ikke bli værende til det er deres barnebarns tur til å bli gamle og dø. Hent skrinet, er du snill.

Tryggve reiste seg.

Han holdt på å snuble i det tykke gulvteppet, men hentet seg inn igjen. En stund ble han stående foran skjenken og stirre på boksen, som han aldri hadde sett uten at lokket var lukket og låst.

Det var da heller ikke nødvendig. Han visste hva den inneholdt. Den hadde eksistert siden 1948, blitt åpnet nå og da, også av hans egen far, noe var sikkert fjernet og annet lagt til av en sammenhengende rekke menn, hvorav alle unntatt Ellev Trasop var døde.

– Ta det hit, hørte Tryggve bak seg.

Han bar skrinet med begge hender og satte det fra seg foran Ellev. Den gamle strakte fram hånda. Tryggve så en liten nøkkel, og ville ta den. Ellev lukket fingrene og hindret ham.

– Du skal love meg ikke å gjøre det.

– Jeg kan love ikke å gjøre noe overilt. Ingenting som ikke er i tråd med mandatet.

– Vi ble ikke dannet for dette, Tryggve.

– Jo. Vi ble skapt for å beskytte demokratiet.

– Etter en eventuell okkupasjon.

– På sett og vis er vi allerede okkupert.

– Det er vi ikke.

Tryggve Mejer tok rolig den gamles hånd. Han tvang fingrene opp, det fantes nesten ikke motstand i dem. Grep nøkkelen. Den var liten og unnselig, nesten som nøklene til dagbøkene jenter skrev i da han selv var ung. Han reiste seg og stakk den i lomma.

– Vi er i krig med løgnene, sa han. – Med ondskap, ukunne, urimelighet, hets og hat. Og vi er i ferd med å tape. Et levende demokrati forutsetter ikke bare fri debatt. Noen må også være villige til å ta den.

Gamlingen pustet tungt og grunt.

– Stadig flere kvier seg, sa Tryggve. – Lokalt. Regionalt. Og definitivt på riksplan. Ta Elisabeth Bakke, for eksempel. Ennå ikke fylt førti. Har drevet med politikk hele sitt liv. Tidligere leder i Unge Høyre. På Stortinget før hun var tretti. Et opplagt framtidig lederemne for moderpartiet. Fantastisk dyktig. Hun hadde bare én feil, Ellev. Bare én. Hun snakker om innvandring slik jeg gjør det. Som om innvandrere er mennesker. Som om de faktisk betyr noe. Hun står ikke for noe revolusjonært, ikke noe …

Han strøk hånda raskt gjennom håret og lente seg ned med håndflaten mot bordet.

– Ikke engang noe radikalt. Hun er akkurat like realistisk som meg, og vet at vi må sette grenser. Bokstavelig talt. Det handler bare om retorikk. Om anstendighet.

– Hun ga seg av familiære årsaker, sa den gamle. – Det er fortsatt lov.

– Hun ga seg fordi hun ikke orket mer! sa Tryggve, han hadde hevet stemmen. – Hun orket ikke meldingene. Hatet. De sosiale mediene. Kommentarfeltene. Elisabeth ga seg i politikken fordi hun rett og slett ikke ville mer. Og hun er ikke alene, Ellev. Hun er dessverre ikke alene om ikke å orke mer. Eller om ikke å ønske å gå inn i politikken. Til neste år er det kommunevalg. Vi får ikke lenger de beste til å stille.

Brått reiste han seg. Denne gangen dro han begge hendene gjennom det fyldige håret.

– Vi kan ikke miste de beste, sukket han. – Et demokrati trenger sine dyktigste kvinner og menn. Å være politiker har alltid medført belastninger. Det skal det gjøre. Man settes under lupe, sa pappa til meg da jeg selv begynte. Det var greit. Man er ansvarlig for hver minste handling, sa han. I og utenfor partiet. Det var også greit. Nå, derimot …

Et øyeblikk nølte han. Skakket på hodet og trakk pusten før han fortsatte:

– Nå er det slik at de virkelige misgjerningene knapt får konsekvenser. Et rapp over fingeren og to ukers mediestorm, så er det back to normal. De av oss som fortsatt forsøker å stå for noe, mene noe, holde oss med et og annet prinsipp, må vasse i en pøl av råskap og hat. Vi mister de beste, Ellev, og det er farlig.

Han stakk hendene i lomma og stilte seg slik at Ellev var nødt til å se på ham.

– Før fikk vi politikere svi om vi gjorde noe galt, sa han. – I dag møter vi hets, forakt og hat når vi gjør det rette.

Noen banket på døra. Uten å vente på svar, kom den lille, svartkledde kvinnen inn med et brett.

– Te, sa hun kort og unødvendig før hun satte fra seg to kopper, en sukkerskål og en tekanne på salongbordet.

De to mennene var tause til hun tok med seg brettet og forsvant igjen.

– Mina har sluttet i AUF.

– Hva?

Den gamle virket forfjamset et øyeblikk. Så lente han seg fram mot tekannen.

– Her, sa Tryggve og kom ham i forkjøpet.

Han skjenket i én kopp, slapp to sukkerbiter oppi og rørte rundt med en siselert teskje.

– Så synd, mumlet Ellev. – Jeg hadde store forventninger til den jentungen. Kunne blitt statsminister, Mina.

Tryggve smilte forsiktig, for første gang siden han kom.

– Det var du som manipulerte henne inn i sosialdemokratenes rekker, sa han. – Men nå er det altså slutt.

– Hvorfor?

– Hva tror du?

Han fisket fram smarttelefonen fra bukselomma.

– Det ødelagte debattklimaet. De mange arenaene for hets. Hat. Utskjelling. Bestevenninnen tok livet av seg for en tid tilbake. Helt tragisk. Jentungen var psykisk syk, og etter det jeg vet, ble hun ikke utsatt for mer enn mange andre. Men for noen er det nok, Ellev, og det hjelper i alle fall ikke de mest sårbare blant oss at dette …

Teen sto urørt. Tryggve løftet skålen og holdt den fram mot mannen i rullestolen. Han grep den med begge hender; koppen klirret mot den, og teen skvalpet over.

– … faenskapet her får fortsette.

Han kastet et blikk på displayet og stakk mobilen i lomma igjen.

– Hat mot enkeltpersoner. Falske nyheter. Løgner og konspirasjonsteorier. Tolv prosent av den amerikanske befolkningen tror fortsatt at Hillary Clinton er leder av en morderisk gruppe med pedofile! Fortsatt! Noen tror … noen tror at jorda er flat, Ellev!

– Det har noen alltid trodd.

– Ja. Men de har ikke hatt mulighet til å spre idiotiet sitt på samme måte. Konspirasjonsteoriene der ute går over stokk og stein. De sprer seg som en pest, godt hjulpet av ekstreme nettsteder som kler seg ut som «nettaviser». Kommentarfeltene der er som …

– Dette kjenner jeg ikke så mye til, avbrøt Ellev og løftet tekoppen med en skjelvende hånd.

Nei, tenkte Tryggve. Dette kjenner du rett og slett ikke til.

– Et liberalt demokrati kan bare overleve som nettopp det, sa Ellev og senket koppen. – Å gripe inn mot meninger, hvor forrykte de enn måtte være, vil være demokratisk selvmord. Vi skulle beskytte landet mot kommunistene, Tryggve. Ikke mot folks rare meninger.

– De er ikke rare. De er farlige. Livsfarlige. Og de nærmer seg en kritisk masse. En eksplosiv, ignorant og høyst kritisk masse som ødelegger landet. Den vestlige verden, egentlig.

Tekoppen var i ferd med å velte. Tryggve grep den forsiktig og satte den tilbake på bordet.

– Russerne, mumlet Ellev. – Det var russerne vi skulle beskytte mot.

– Nettopp. Russerne.

Oldingen stirret opp på ham. En ny dråpe hang under nesa, og munnen bevret.

– Russerne jobber fortsatt med destabilisering av andre land, sa Tryggve og løftet skrinet. – Det har de alltid gjort. Here, there and everywhere. De ødela USA, muligens hinsides muligheten for å rette alt opp igjen. De skal definitivt ikke få ødelegge oss. Ikke så lenge jeg kan hindre det.

Han gikk til døra mot gangen og la hånda på klinken før han snudde seg.

Mannen i rullestolen var hans gudfar. En gang var han en imponerende skikkelse, en mann i sin fulle høyde og kraft. Ellev hadde lært ham å gå på ski og å sykle. Han hadde vært mer far for ham enn faren var, en bedre støtte, ulik partitilhørighet til tross.

Nå var han bare et tørt skall i en rullestol.

Samme natt døde Ellev Trasop, bare et halvt år før sin hundrede fødselsdag.