Tove Irene Langsveen og

Sivert Langsveen Tjæreboden

Hvor er lyset om vinteren?

Da Sivert valgte å avslutte livet

FORORD

Mitt navn er Tove Irene Langsveen, jeg er 53 år gammel og bor i Østre Gausdal. For to og et halvt år siden tok min sønn Sivert Langsveen Tjæreboden livet sitt. Han bodde på hybel og studerte i Trondheim. Han tok livet sitt på hybelen. Mitt liv stoppa opp, og hver dag er en kamp mot sorg og savn, en påminnelse om hvor skjørt livet er.

På en måte var vi heldige i tragedien, Sivert likte å skrive. Han skreiv mye, og etterlot seg mange tekster og tanker. Han leste mye, han laget akvareller og jobba i bokhandel. Hans ønske var å leve av å skrive. Tekstene hans fikk jeg ikke lese før han døde, i ettertid har jeg lest gjennom alt han skreiv. Jeg tenker at om jeg hadde visst det jeg veit nå, gjennom tekstene hans, så hadde jeg stått bedre rusta til å hjelpe ham. Han holdt sine kort tett til brystet, men nå kjenner jeg tankene hans bedre.

Sivert sleit med humørsvingninger, var hos lege, men blei avvist med at «det går nok over». Et år seinere, etter å ha samla nok mot, tok han kontakt på ny. Da hadde han gått inn i en depresjon og fikk tilbud om å begynne på antidepressiva. Om det var medisinen som kan ha gjort at døden ikke lenger virket så skremmende og som gjorde at han fikk overskudd til å ta livet sitt, eller om det var slik at han ikke følte han blei tatt på alvor i helsevesenet, veit jeg ikke. Livet er sammensatt og komplisert.

For meg er det viktig å snakke om sjølmord, sette ord på det, være ærlig om det. Siverts tekster kan gi dypere forståelse av hvordan det er å slite med vanskelige tanker, selv om det ikke synes på utsiden. Da jeg leste tekstene hans, blei det klart for meg at jeg også ville formidle mine tanker som mor til en som velger å ta livet sitt. Det handler om kampen for å holde seg oppe, kampen mot sjølbebreidelsen og redselen for at også andre skal gå til grunne. Det er en kamp om å finne tilbake til hverdagen. En ny hverdag. En hverdag uten Sivert. Med våre tekster kan Sivert og jeg igjen utfylle hverandre. Det føles som om også han må ha tenkt slik.

Juli 2019

Tove Irene Langsveen

Det er en togreise. Man sitter på toget, motsatt kjøreretningen. Med ryggen mot fremtiden. Det er slik det må fortone seg når livet passerer revy; med en enorm kraft trekkes man baklengs inn i dødsriket, mot et lysende mørke, og skuer ut over et gjenkjennelig landskap, svøpt inn i farger kompatible med de skiftende sinnsstemningene, med hendelser som stadig avløser hverandre, inntil man finner seg selv igjen her, i øyeblikket. Det er natt, og tiden har opphørt. Fremdeles lyser det i et hus oppe i dalsiden. De store, åpne vinduene vender inn mot stuen. Skikkelser beveger seg. Mørke flekker i det rene lyset. Man farer av gårde. Snart er ikke den lysende stuen stort mer enn en ildflue som flyr ut i natten. Ildfluen flakker mot fremmede hjem, stanger snart mot en lykts skjoldete vindu, som om den prøver å nå inn til flammen, slik blomstene søker solen, som langsomt brenner seg selv i hjel. Asken. En slyngende solstorm eller meandrer av nordlys, glødende av smaragdgrønt glass, det renner i strie strømmer over hodene våre, og under oss, sildrende vann i elver og bekkefar, hvis utflytende substans utgjør dagenes blod. Tiden. Ikke et ildblaff, kjøligere, et vindblaff som forkludrer ildfluens retningsløse omflakking, over den urolige elveflaten, som drar den til seg, fører den med seg. En sverm fremmede ildfluer har fulgt etter, og elven ligner et tjern med likfølger i tidens strøm.

Også i morgen vil familiene våkne til en ny dag.

FRA SIVERTS ETTERLATTE TEKSTER

Amor Fati

Ikke som en Cæsar gjorde,

skal du med ditt sverd bevæpne

deg mot verden, men med ordet:

Amor Fati – elsk din skjebne.

Denne formel skal du fatte

som din sterkeste befrier:

Du har valgt din sti i krattet.

Ikke skjel mot andre stier!

Også smerten er din tjener.

Lammet, sønderknust, elendig

ser du at den gjenforener

deg med det som er nødvendig.

Også fallet, også sviket

hjelper deg som dine venner.

Dine nederlag er rike

gaver, lagt i dine hender.

Engang skal du, tilfredsstillet

av å bli din skjebne verdig

vite: Dette har jeg villet.

Alt som skjer meg skjer rettferdig.

Si da, når dine levegledes

grønne skog er gjennomvandret:

Intet vil jeg anderledes.

Intet ønsker jeg forandret.

ANDRÉ BJERKE

Tove Irenes prolog

Med ett blir jeg vekket av mobilens iltre toner. Jeg skvetter til, har jeg sovna, hvordan i all verden kunne jeg? Jeg setter meg brått opp og veit med en gang at noe har skjedd. Ingen ringer klokka 04.25. Det er februar. Ute er det mørkt og kaldt. Jeg er halvveis oppe av senga og hører bruddvis samtalen. «Jeg har prøvd å ringe på», sier en stemme. Det er presten. Hun står utenfor. En prest som kommer på den tida, uansett tid, vil alltid varsle om døden, og jeg veit det. Hva tenker jeg da jeg raser ned trappa og ser skikkelsen stå utenfor døra, som i en drøm, en vond drøm? Det kan være en engel som står der, jeg husker skikkelsen som skinner mot meg, som i et merkelig lys, og at jeg ikke vil ha den der. Hun skal ikke stå der og vente på oss, verken da eller seinere. Jeg åpner døra og sier: «Sivert er død, ikke sant?» Det er for seint, de kom for seint. Jeg trur hun bare nikker, hun ser at jeg veit. Det triste draget over ansiktet. Jeg tenker mye i noen sekunder, livet raser forbi i revy og jeg innser at alt er for seint, og heretter er det ingenting som vil haste lenger, uansett er det for seint. Hun sier at jeg bør ta på meg noen klær. Min nakenhet i den kalde februarnatta har ingen betydning, men jeg gjør som jeg blir anbefalt. Hver dag etter denne morgenen tenker jeg at det øyeblikket jeg våkner, før jeg slår øynene opp, er det beste, vil for alltid være det beste øyeblikket. Før bevisstheten drar meg inn i erindringens verden der jeg veit at det er for seint, der alt kommer tilbake.

SIVERTS MANUS

KAPITTEL 1

Jeg har noen skjeletter

Det at jeg den kvelden ble sittende i sofaen og betrakte ham på den andre siden av bordet, og straks gjenkjente en slags … usikkerhet hos ham, en gjenkjennelse som gjorde meg … glad … som likesom dro meg inn i et mørkt felt som omgav ham (en dragende kraft som bare mørket vel kan ha) … og det at jeg, idet blikkene våre møttes, kunne ane hvordan også han skuet rakt gjennom meg, som om han hadde gjenkjent noe hos meg … eller rett og slett funnet seg selv igjen der, i øynene mine … og det at vi senere på kvelden ble sittende og snakke sammen mens drosjene for av sted mot byen, og hybelen langsomt ble tømt for mennesker … var ikke først og fremst et tegn på at jeg ville være sammen med ham, at jeg ville leve resten av livet hos ham, vel så mye var det et vitnesbyrd om at jeg var så usigelig lei meg selv at jeg trengte en annen, noe annet, noe som i sin ytterste konsekvens hadde fått min egen tilværelse til ganske enkelt å opphøre. Og hadde ikke dette andre inntruffet, hadde jeg ikke den kvelden blitt invitert til en gammel studiekamerats hybelfest, og hadde jeg ikke der møtt Tomas, men som sedvanlig blitt sittende i en krok for meg selv, uavlatelig nippende til et glass øl, med nesen i en bok i den vesle kroken av leiligheten, eller … hvilket ville vært enda verre … skottende på de andre, som satt klynget sammen i sofaen i studenthybelen, den ene mer høyrøstet og brautende enn den andre … da ville livet mitt ha bikket over ende, rast sammen, smuldret opp, blitt redusert til fragmenter, en slags uoppløselig kjerne, slynget ut av et mørke inni meg, som vokste proporsjonalt med antall dager da jeg atter våknet alene i sengen … fragmenter som ikke hadde vært til å leve med.

De skarpe ansiktstrekkene, det bakoverstrøkne håret og de markante leppene, som likesom stakk seg litt frem, slik de ofte gjør i smale ansikter, hvor kinnbenene er høye og skyggelegger kinnene, adskilt fra munn- og hakeparti av de dype furene som løper fra nesevingene og ned mot den skjeve, sammensnurpede munnen, tilsa at han tilhørte et annet utviklingstrinn, nærmere apen enn mennesket, og han kunne minne om en figur i en steinalder-dokumentar fra BBC. Lik en skygge skled han lydløst inn i rommene, ofte velkledd, med silketørkle i halsen, skjorte og ullgenser, ofte også en blazer, en snobbete stil som stod i kontrast til villmannsuttrykket i ansiktet og den hengslete kroppens ukontrollerte lemmer. Den elegansen hvormed han bar klærne var aldri ubetinget; ofte var skjorten eller genseren hullete med flekker av maling, blazeren skrukkete og skoene utgått, de tykke sålene nedslitt.

Formiddagens siste solstråler bryter gjennom det tynne tåkesløret, skyene flerres opp i mindre, lett gjennomskuelige bestanddeler som hastig brer seg ut over den høstlige himmelen, og tar form som et kontorhvitt skydekke der oppe. Snart begynner snøen å falle, synlige i lyset fra gatelyktene. Lyktestolpene ligner høye og smale telefonrør, og snøkornene som virvler forbi blir et vitnesbyrd om at noen snakker i den andre enden, en taus, flimrende støy som ingen ende har, som ikke når frem, lik støyen man finner på de gamle tv-apparatene, en visualisering av det auditive.

Tilfeldig er det neppe at disse turene mine, disse timelange kveldsturene, følger nettopp disse gatene, strekker seg forbi disse eggeskallhvite blokkene, og veiene nedenfor med de på kvelds- og nattestid oransjeblinkende lyskryssene og tomme busskurene, som bussene stampende stanser ved, etterlater menn enslige, av og til i par, før de fortsetter ferden, en hvileløs syklus, og lar busskuret med vegger av pleksiglass stå tilbake i en mørk, oransje verden av snø, det busskuret hvor jeg senere møtte ham, Tomas. Men det lyser ikke i leiligheten hvor han bodde, slik det lyser i andre vinduer, hvor festen har forflyttet seg ut til kjøkkenet, der en mann en og annen gang kan bli stående igjen med en mann, merker knapt hvordan leiligheten tømmes, tømmes for unge studenter, de er av alle slag, gutter og jenter, røde og blå, ensomme og sosiale, religiøse og ateister, humanister og realister, heterofile og homofile – ikke så sjelden alt sammen på samme tid – og med alt dette mangfoldet forsvinner også støyen, men vi merker det knapt, vi to som står igjen på kjøkkenet i en fremmed leilighet mens drosjene farer av sted mot byen. Videre strekker ruten seg mot broen over veien, en firefelts rettlinjet motorvei, hvor flere etter sigende skal ha hoppet, kanskje kom de fra festen, eller de kom etter at den årelange festen var slutt, da bakrusens dønninger krevde inn gjeld. Jeg går denne kveldsturen, denne runden, hadde ubevisst søkt tilbake til disse blokkene, disse gatene, dette brusende havet, speidende etter ham, som nå var borte.

Det hender jeg får fornemmelsen av at det er mulig å gå, bokstavelig talt å gå tilbake i tiden. Jeg stikker hånden i bukselommen, roter febrilsk rundt der nede. Jeg stikker hånden i frakkelommen, og der ligger den, nøkkelen til det som tidligere hadde vært Tomas’ leilighet. Jeg forstod med en gang at det var slik det måtte være, og med den største naturlighet låste jeg meg inn i leiligheten.

*

Jeg har noen skjeletter. De sitter ved sengen når jeg våkner, ved kjøkkenbordet om morgenen, de sitter ved siden av meg på bussen og i lenestolen om kveldene. De er en gave graven har forært meg. Jeg visste hvem han var, denne mannen, Tomas, jeg kjente ham, visste at han var en fremmed. Hva gjør du når du sitter tilbake med skjelettet, en levning til minne om alt som var? Kle det opp, i kjøtt og klær, i sjel, i ord. Av jord er du kommet, til jord skal du bli. Av ord skal du igjen oppstå. En verden av ord, sa han. Jord, sa jeg. Verden er av ord, sa han. Jord og ild og luft og vann. Skap deg i ord et hjem, et sted å høre til, og ingen, ingenting, kan skade deg, som ikke allerede har gjort det.

Han hjemsøker mine drømmer om natten, igjen og igjen hjemsøker han mine drømmer. Som for å si at han fremdeles er der. Som for å minne meg på at han er glad i meg, var glad i meg.

Hvem er det som snakker i drømmen?

Hvem er det som svarer når jeg spør?

Som om det var han som snakket til meg i drømmen, som om den var et fellesskap av tanker, og ikke bare denne ene: min egen. Som om det ikke var jeg selv som, fra dypet av min usikkerhet, brakte med meg meddelelser i drømmen: Han er glad i deg, var glad i deg, vil fortsatt være det.

Han hvisket navnet mitt ut i luften. «Sover du?» sa han. Antagelig kunne han høre at jeg hikstet, at jeg lå der i sengen og ikke visste hvor jeg skulle gjøre av meg. Det var da jeg lot det stå til, ikke lenger orket å skjule det. Han krøp opp i sengen, la seg ved siden av meg, stjal en flik av dynen, og gav meg til gjengjeld en del av seg; lot armen hvile over skulderen og brystet mitt.

Da jeg lå der, med hendene bak hodet, side om side med Tomas, stirrende inn i mørket, var det ikke lenger ansiktet hans eller kroppen hans som opptok meg, i det mørke rommet kunne de jo ikke oppta meg – ansiktet, kroppen, de oppløste seg i mørket, forsvant, selv om jeg nok tenkte på dem, mellom de lange intervallene med hyppige replikkvekslinger, alle de høytsvevende tankene som hadde noe nesten barnslig over seg, og som formelig svevde oppunder taket i det nattemørke soverommet, bredte seg ut som stjerner under himmelen, slik at vi stilltiende kunne ligge på ryggen og tolke de formasjonene som de enkelte utsagnene til sammen dannet, slik man alltid gjør når man nærer de største forhåpninger for en uavklart fremtid.

Det var en tanke som en gang hadde slått ned i meg, forårsaket av gud vet hva, det var vel et blikk av den typen som blir holdt akkurat litt for lenge, som liksom gir kroppen det lille kicket, slik at du kjenner at du lever. Du vet den tanken som gjør at du endelig forstår, som gjør at verden åpner seg for deg, og uansett hvor mye du skulle ønske at ting forholdt seg annerledes, er det likevel en fantastisk følelse, det kan du ikke bestride. Jeg skriver at tanken slo ned i meg, for det var sånn det føltes. Det er ikke så mye som skal til før du øyner muligheten for det umulige, før muligheten åpner seg. Ja, for muligheten må åpne seg før du kan se den, tenke den, gi den et språk. Og språket var klart. Det at jeg likte ham, du vet, likte ham på den måten, til tross for at jeg selv var gutt. Likte ham på den måten man ikke skal gjøre. Og etter at tanken først var unnfanget, etter at jeg hadde festet meg ved denne ene blant alle de tankene som til enhver tid flyter omkring i underbevisstheten (hvorfor festet jeg meg ved akkurat denne tanken, som først ikke var en fullkommen tanke, bare en flyktig impuls, eller omvendt: hvorfor festet akkurat denne impulsen seg til bevisstheten, klebende, påtrengende, umulig å riste av seg?), etter at jeg på den måten hadde gitt den en plass i bevisstheten, hadde gitt den et språk, da var det som om jeg så på ham med andre øyne, som om en skygge av noe annet la seg over ham. For tenkningen er irreversibel; når tanken først har slått rot vil den uavlatelig forme deg, påvirke deg, drive deg ut i lykke eller fordervelse, og jo mer kontroversiell eller ubehagelig, mørk, tyngende eller umulig tanken er, desto større kraft har den og jo mer dragende er den.

Det er kveld, natt. Vinduet vender ut mot gården og leilighetene på den andre siden. Et tynt tåkeslør henger under de oransje lyskappene. Asfalten er sort av fuktighet, gressplenen hvit av snø. Det var der vi hadde gått noen timer i forveien, der nede, gått fra en restaurant nede i byen, før vi endelig stanset under en av gatelyktene, den rett bortenfor oppgangen, den som stod bøyd over oss som en lutnakket gammel mann, fulgte med på alt hva vi foretok oss, gjorde oss mistilpassede, forknytte, slik at jeg ikke evnet å stotre frem det som brant på leppene, at han godt kunne komme inn, bli over til neste dag, det snødde så tett, luften var kald, det var sent og vi hadde allerede gått langt, gått helt fra den lille restauranten i sentrum, hvor han av og til jobbet som servitør, hvor han var på hils med de ansatte og hvor han kunne skaffe oss en god pris, et godt måltid til en god pris, man måtte tross alt spare der man kunne, studenttilværelsen var fattig. Tilbudet gjaldt ham selv og hans nærmeste, det var ikke noe problem, de smeltet varmt gjennom meg, de ordene, ordene og det gjennomskuende blikket, og mine oppsperrede øyne badet i vann pumpet frem av det uavlatelig dundrende hjertet, slik de noen dager senere, under gatelykten, på samme måte flakket rundt i skrekkfrydens vann idet han hevet skohælene fra bakken og gjorde seg smal i den store vinterjakken, sa noe om at det var kaldt, at det var sent, at vi allerede hadde gått langt, og med oppsperrede øyne så jeg på ham, en rykning jog gjennom meg, gjennom hodet som gjorde et kast opp mot vinduet i tredje etasje, hvor jeg syntes å kunne skimte silhuetten av meg selv, slik man noen ganger tror å kunne se inn i fremtiden, se meg selv stå der oppe og stirre ned mot gården, forundret over hvordan alt kan snus på hodet fra den ene dagen til den neste, fra det ene minuttet til det andre.

Jeg ser på ham mens han sover, ser på ham i lyset fra morgenen utenfor, ser på kulene som beveger seg under øyelokkene, på skinnet i den blanke pannen, i de små kinnene, et belegg som har lagt seg over ham i løpet av den ubevegelige natten, og som han snart, en halvtime etter å ha våknet, har vasket av seg under dusjhodets dampende vann. Barbent kommer han inn på kjøkkenet, heller kaffe i en kopp, drar hånden gjennom det myke, balsamskinnende håret. Genseren hans er våt, ligger i en bylt i hjørnet på soverommet. Barbent og med overkroppen glinsende av dusjvann kommer han inn på kjøkkenet, skjenker seg en halv kopp kaffe, får låne en grå hettegenser fra klesskapet mitt. Den kleber seg straks til den fuktige ryggen.

Slik går det til at vi loffer rundt i hverandres klær, han i mine og jeg i hans, og den første gangen jeg ser ham slik, stirrende ned i den dampende kaffen, med den grå hettegenseren min, gir det meg en egen følelse, ikke av eiendom, snarere tilhørighet, at jeg tilhører ham og han meg. Jeg går med genseren hans, også ute i byen går jeg med genseren hans, som et trofé, slår det meg, på samme tid en åpning og en skjerm mot verden utenfor.

Men nå som Tomas har dratt, har jeg atter tatt fatt på skrivingen, er tilbake der jeg startet, og er tvunget til igjen å stille meg spørsmålet. Er det overhodet mulig, dette, å leve alene? Det er et prosjekt, og som ethvert prosjekt en prøvelse. Det var denne prøvelsen som foranlediget skapertrangen. Den har sin kilde i det destruktive; når noe brytes ned, må noe annet bygges opp. Når noe inne i deg er ødelagt, rettes etter hvert alle begreper om mening innover, mot prosjekter og overmodige ambisjoner. De er dømt til å ende i skuffelse, har den allerede som sin forutsetning. Hvor kommer den så fra, denne ideen jeg bærer på, ideen om at man skal være alene … dette ønsket om å være alene … alene med skrivingen, med tankene.