JOAKIM KJØRSVIK

Min døde hund

Dikt

CASABLANCA–TENERIFE–OSLO

BIKKJA I BURET

Fire hundre dirham, sier jeg,

på et hakkete fransk,

til mannen som selger oss bikkja.

Han ligner en herja flamingo,

Horus med skitne dreads.

Den ru neven hans glir over

en hårløs mage, glatt og

varm som blankvasket stein.

Den brune pelsen blakk av støv.

Det ene øret hennes henger ned,

det andre står til værs. Hvite

poter: ballerinasko!

Slik ser altså ei gatebikkje ut

uten flokk.

Stamtavle? – Den sterkestes rett.

Jeg gir valpen videre til hun

jeg elsker, rekker

å kjenne hvor lett den er,

nesten bare pels og øyne.

Hun tar så forsiktig imot,

som gjaldt det et ladd våpen,

løfter den mot munnen.

BIKKJA I BAREN

Sommeren vender tilbake, stikker en gul tå

i fjorden og varmer svabergene. Byen oppunder

skogen gløder lenge etter solnedgang, en

ulmende stabel engangsgriller lent narkisaktig

mot en av parkens grønne søppelbøtter.

Sigarillorøyken i taxikøen stikker i nesa, og jeg

minnes en gul tobakkskiosk, også denne liksom

lent mot en tjue meter høy palme, som kaster

en stjerneskuddskygge over en kø av hvite

Mercedeser, hvor grand taxi-sjåførene myser

over aviser i Atlanterhavets ettermiddagssol,

røyker og prater piss mens de venter på kunder

som skal hjem fra jobb, gjerne seks om gangen

i baksetet, i krysset Rue Allal Ben Abdellah og

Boulevard Hassan Seghir, og den umiskjennelige

lyden av ABBA stadig dunker fra brune høyttalere

i det luftkondisjonerte lokalet over gata: Bar du

Titan; lysrørenes bleke måneskinn, summende

øyenstikkere over de svarte trebordene, hvorav

du ligger utslått under det ene, Nana. Første bikkja

i historien med innpass på Casas mange brune

barer. De med speil til vinduer, lik solbriller i

en fransk film fra tiden Spurven elsket med

Bokseren i suiten på Hotel Transatlantique,

et lite steinkast unna. En skål med kjølig vann

er satt fram av bartenderen, han med sløyfe i

halsen, han som setter seg på huk og hvisker

milde arabiske ord til deg, som til Qitmir,

hvilende ved hulen til de – av keiser Decius

fordømte – hellige syv sovere. Ja, han hvisker.

Gud forby om noen skulle høre ordene hans,

som bare er ment for dine lodne ører, i en by

hvor man helst skal vaske hendene fem ganger

om de har berørt et medlem av de domestiserte

ulvene, Canis lupus familiaris, hvor det sies engler

aldri stiger inn i rom hvor hunder hviler, og de

støvete gatene eies av talløse skabbete katter.

Disse angriper ikke en valpetass på knappe to

kilo bare for å skremme den. Nei, her skyter

klørne ut av potene for å blinde kjøtervalpen:

Du, vesle kroppen, i et plutselig slagsmål, på

rygg under kattebeistet! Før jeg helt forstår

hva som skjer, forsvarer jeg deg allerede som

om vi delte blod. Med hjernen rein for tanker

springfartsparker jeg løskatta så den seiler

remjende over gata og dundrer inn i siden

på en parkert Renault 5. (Min barndoms bil!

(Oransje.)) Fresende flykter felisen over en mur.

To forsofne parkeringsvakter peker og ler etter

Tom og Jerry-opptrinnet. Jeg skriker til dem på

norsk: Se til helvete å holde kjeft! Da ler de enda

høyere, men snur snart ryggen til og deler en slurk

fra en Perrier-flaske med brunt innhold. Først nå

får vi øye på pappkassa med seks små pelsnøster

som skriker etter mor. Da piper du selv mest som

en kattunge: en rød flenge i høyre øre og et blødende

kutt over venstre øye. I selvforelsket omsorg bærer

vi deg hjem, dette dyret, lik et forslått barn. Og hun

jeg elsker, setter deg, pistrende, i badekaret og dusjer

av deg blodet og støvet og skitten fra gatene vi har

gått og gått gjennom, i time etter time, dag etter dag,

siden vi for noen underlige uker siden ga fire svette

hundrelapper for deg, innerst i den slitne, men

kjølige medinaens skulderbrede, brosteinslagte stier,

og løftet deg ut av et hjemmesnekret trebur under

andre bur, hvor høner og duer gjorde sitt fornødne,

så det falt ned på det bustete hodet ditt, og hun jeg

elsker, bar deg hjem, som i dag, og satte deg i

badekaret, som i dag, og det klorerte vannet

forvandlet deg til en skjelvende oter av en valp,

som nå, og jeg visste at jeg kom til å elske deg

så høyt, fordi jeg med ett forstod hvor høyt jeg

elsket henne, da du tørket i armene hennes.