Jenny Colgan

Den endeløse stranden

Oversatt fra engelsk av

Hege Frydenlund, MNO

Til mine kusiner Marie og Carol-Ann Wilson,

for det fantastiske arbeidet dere gjør

med å oppdra barn.

En hilsen fra Jenny

Hei!

Jeg skrev om hendelsene på den lille skotske øya Mure for første gang i fjor, og jeg hadde det så hyggelig mens jeg gjorde det, at jeg fikk lyst til å dra tilbake. Jeg synes det er noe helt spesielt med samfunnene oppe i det skotske høylandet og ute på øyene – der det er så utrolig vakkert, men der livet også kan være veldig hardt.

La meg gi deg et kjapt resymé av det som skjedde i forrige bok, i tilfelle du ikke har lest den – noe som for øvrig ikke spiller noen rolle – eller bare for at du skal slippe å måtte vri hjernen for å huske hvem som er hvem. Jeg hater å måtte gjøre det selv, og jeg har elendig hukommelse når det gjelder navn. (Det sier jeg også for å ha et smutthull i tilfelle vi møtes og jeg glemmer hva du heter!)

Altså: Flora MacKenzie, advokatassistent i London, ble sendt til den avsidesliggende skotske øya Mure – der hun hadde vokst opp – for å hjelpe sin (ganske så attraktive og vanskelige) sjef Joel.

Gjenforent med faren og de tre brødrene innså hun hvor mye hun hadde savnet hjemstedet, og bestemte seg – faktisk til sin egen store overraskelse – for å bli værende og se hvordan det gikk. Hun åpnet Floras kafé, som selger mat laget etter den avdøde morens gamle oppskrifter, og fantastiske lokale produkter fra slektsgården.

Til absolutt alle andres overraskelse bestemte sjefen hennes, Joel, seg også for å flytte til Mure og oppgi det hektiske karrierejaget for noe roligere og mer jordnært. Han og Flora holder akkurat på å ta de første vaklende skrittene inn i et forhold.

Begge jobbet for Colton Rogers, en amerikansk milliardær som ville kjøpe opp halve øya og i prosessen forelsket seg i Floras bror Fintan, som er en talentfull ostemaker. Er du med så langt? Det er definitivt noe i luften der oppe (og dårlig bredbånd og lange vintre, noe som hjelper) …

De to andre du trenger å vite noe om, er Saif og Lorna. Saif er lege og flyktning fra Syria. Han måtte utstå fryktelige prøvelser for å komme seg til Europa, der han ble innvilget asyl i Storbritannia på betingelse av at han brukte legeutdanningen der det var størst behov for den – i de mest avsidesliggende delene av riket. Nå har han ikke hørt noe fra familien sin på over ett år. Lorna er rektor på øyas grunnskole og Floras beste venninne.

Ok, jeg tror det er alt! Nei, forresten … én ting til. I min romanserie om Rosie Hopkins forekommer det en skikkelig skurk av en sosialarbeider. Flere sosialarbeidere har skrevet til meg og klaget og forklart at de utfører en dårlig betalt og undervurdert jobb under veldig vanskelige omstendigheter, og at fremstillingen av sosialarbeideren ikke var helt rettferdig.

Så jeg tok et nytt blikk på den aktuelle romanfiguren og kom til at de hadde et poeng. Jeg håper sosialarbeiderne i denne boken kan bidra til å moderere dette bildet og vise litt av den oppriktige respekten jeg har for de engasjerte menneskene som vier seg til dette ytterst krevende arbeidet dag ut og dag inn.

Uansett håper jeg du vil like Den endeløse stranden, og at du har en strålende dag – hvor du enn befinner deg. Og hvis du er på ferie, vil jeg for det første si at jeg er veldig misunnelig siden det statistisk sett regner der jeg befinner meg, og for det andre be deg om å sende meg en selfie! Du finner meg på Facebook og på Twitter: @jennycolgan!

Alt godt,

Jenny

xxx

En kort kommentar om uttale

Tenk på at «ch» uttales som om du skal til å hoste opp noe. Her kommer i tillegg en hurtigguide til hvordan man uttaler noen av de tradisjonelle navnene som forekommer i boken:

Agot – Ah-godt

Eilidh – Ai-lai

Innes – Inn-is

Iona – Ai-oh-na

Isla – Ai-la

Saif – Sai-iif

Seonaid – Shon-itch

Teàrlach – Tsjer-lach

cynefin: stedet der man virkelig hører til –

der man føler seg aller mest hjemme

Det var en gang en fyrste som bodde i et høyt tårn som ikke var bygd av noe annet enn is. Selv tenkte han aldri på det, for han hadde aldri sett noe annet, eller vært noe annet, og for ham var det helt naturlig å kjenne seg kald siden det var det eneste han hadde opplevd. Han var fyrste over en stor ødemark. Han hersket over bjørner og ville vesener og adlød ingen.

Kloke rådgivere sa at han burde reise – finne seg en kone, lære av andre. Men han nektet og sa: «Jeg har det bra her.» Med tiden ble istårnet stadig tykkere og umulig å komme inn i. Ingenting vokste der, og det gikk ikke an å klatre i det. Drager kretset rundt tårnet, og det ble farlig å oppholde seg der, men fyrsten ville fortsatt ikke forlate det. Mange prøvde å klatre opp i tårnet for å redde ham, men ingen greide det. Før én dag …

Kapittel 1

På nyåret er det temmelig mørkt på Mure.

Flora brydde seg ikke om det. Hun elsket å våkne mens de lå sammenkrøpet, tett inntil hverandre i bekmørket. Joel sov veldig lett (Flora visste ikke at han knapt sov i det hele tatt før han traff henne), og han var som regel allerede våken når hun gned seg i øynene. Det vanligvis anspente, vaktsomme uttrykket hans myknet når han så på henne, og hun smilte, nok en gang overrasket og overveldet og skremt av dybden i følelsene sine og av hvordan hun skalv i takt med hjerteslagene hans.

Hun elsket til og med de aller kjøligste morgenene, når hun måtte tvinge seg opp for å starte dagen. Det var annerledes når man ikke var nødt til å pendle i en time, klemt opp mot en million andre pendlere som pustet ut bakterier og presset seg mot en og gjorde livet ubehageligere enn det trengte å være.

I stedet raket hun i glørne i vedovnen i den lille gjestehytta der Joel bodde mens han jobbet for Colton Rogers, milliardæren som eide halve øya. Hun fikk det til å flamme opp. På et blunk ble rommet enda koseligere, og det blafrende skinnet fra ovnen kastet skygger på de hvitkalkede veggene.

Det eneste Joel hadde insistert på å ha i hytta, var en kjempedyr, toppmoderne kaffemaskin, og hun lot ham pusle med den mens han åpnet datamaskinen og kom med de sedvanlige kommentarene om de mange og forskjelligartede svakhetene ved øyas internettilgang.

Flora dro på seg en gammel genser, tok med seg kaffen og gikk bort til vinduet, der hun satte seg over den gamle oljefyrte radiatoren, som var av den typen som pleide å finnes på skoler, men som Colton hadde betalt en formue for. Her kunne hun sitte og stirre ut mot det mørke havet. Noen ganger vitnet de hvite bølgetoppene om at det ville bli en dag med mye vind. Andre ganger var det forbausende stille, og da kunne hun løfte blikket og se de klare, lysende stjernene på himmelen. Det var ingen lysforurensning på Mure. Stjernene var større enn Flora husket fra hun var barn.

Hun la hendene rundt kaffekruset og smilte. Vannet i dusjen begynte å renne. «Hvor skal du i dag?» ropte hun.

Joel stakk hodet ut gjennom døren. «Først Hartford», sa han. «Via Reykjavik.»

«Kan jeg bli med?»

Joel så på henne. Jobben var ikke noe man spøkte med.

«Kom igjen. Vi kan kline på flyet.»

«Jeg tror ikke …»

Colton hadde et fly han brukte for å komme seg til og fra Mure, og Flora irriterte seg grenseløst over at det bare ble brukt til forretningsreiser, og at hun aldri hadde fått lov til å være med. Et privatfly! Egentlig var det helt utrolig. Det var umulig å spøke med Joel om noe som hadde med jobben å gjøre. Det var i virkeligheten vanskelig å spøke med ham om noe som helst. Det bekymret henne iblant.

«Jeg vedder på at det ikke finnes noe de flyvertinnene ikke har sett», sa Flora. Det var helt sikkert sant, men Joel skrollet allerede gjennom Wall Street Journal og hørte ikke egentlig etter.

«Jeg er tilbake fredag om to uker. Colton konsoliderer bokstavelig talt … ja …»

Flora skulle ønske han kunne snakke mer om arbeidet sitt, slik han kunne da han fortsatt jobbet i advokatbyrået. Det dreide seg ikke bare om taushetsplikt. Han var reservert når det gjaldt alt mulig.

Flora laget trutmunn. «Du går glipp av Argylls.»

«Hva?»

«Det er et band. De er på turné og skal spille på Harbour’s Rest. De er kjempegode.»

Joel trakk på skuldrene. «Jeg er ikke så glad i musikk.»

Flora gikk bort til ham. Alle på Mure hadde musikken i blodet. Før fergenes og flyenes tid hadde de måttet sørge for sin egen underholdning, og alle på øya hadde deltatt med stor entusiasme, om ikke alltid med like stort talent. Flora var god til å danse og kunne håndtere en bodhrán tålelig bra hvis det ikke fantes noen bedre der. Broren Innes var en dyktigere felespiller enn han ville være ved. Den eneste som ikke kunne spille noe, var den store Hamish. Moren deres hadde bare pleid å gi ham et par skjeer og la ham banke løs.

Hun la armene rundt Joel. «Hvordan er det mulig å ikke like musikk?» sa hun.

Han blunket og kikket over skulderen hennes. Det var egentlig idiotisk, en liten filleting i den uendelige runddansen som hadde utgjort den vanskelige barndommen hans, at hver eneste nye skole innebar en ny sjanse til å mislykkes – til å ha på seg feil klær, til å like feil band. Redselen for å gjøre det. Den manglende evnen hans – sånn føltes det i hvert fall – til å lære seg reglene. Det varierte så veldig hvilke band som var kule at det var helt umulig å henge med.

Han hadde syntes det var enklere bare å gi blaffen. Han hadde aldri helt forsonet seg med musikk. Aldri turt å finne ut hva han likte. Aldri hatt et eldre søsken til å vise vei.

Det var det samme med klær. Han brukte bare to farger, blått og grått – i de beste stoffene, fra de ledende produsentene – ikke fordi han hadde god smak, men fordi det virket enklest. Han trengte aldri å tenke. Selv om han siden den gangen hadde datet mange nok modeller til å lære mye mer om klær. På det området hadde de i hvert fall gjort nytte.

Han så på Flora. Hun stirret ut mot havet igjen. Iblant hadde han problemer med å skille henne fra omgivelsene på Mure. Håret var sjøgresset som lå over skuldrenes lyse sanddyner, tårene var sjøsprøyt når vinden raste, munnen et perfekt skjell. Hun var ingen modell – tvert imot. Hun føltes like håndfast, like solid som jorda under føttene hennes – hun var en øy, en bygd, et sted, et hjem. Han berørte henne forsiktig, nesten ute av stand til å fatte at hun var hans.

Flora kjente igjen denne berøringen og kunne ikke nekte for at måten han så på henne på bekymret henne iblant – som om hun var noe skjørt, dyrebart. Hun var ingen av delene. Hun var bare en vanlig jente, med de samme bekymringene og feilene som alle andre. Til slutt kom han til å skjønne det, og hun var livredd for hva som ville skje når det gikk opp for ham at hun ikke var en selkie, at hun ikke var et magisk vesen som hadde materialisert seg for å løse alle problemene i livet hans … Hun var livredd for hva som ville skje når han innså at hun bare var et helt vanlig menneske som bekymret seg for vekten, og som likte å gå i joggedress i helgene … Hva ville skje når de begynte å krangle om ting som hvilket oppvaskmiddel de foretrakk? Hun kysset hånden hans forsiktig.

«Slutt å se på meg som om jeg skulle være et havvesen.»

Han smilte. «Du er det for meg.»

«Når går …? Å, ja – det stemmer.»

Hun glemte alltid at Coltons fly fulgte sine egne rutetider, ikke et flyselskaps.

Joel kikket på klokken. «Nå. Colton er fryktelig utålmodig … Det er veldig mye å gjøre.»

«Vil du ikke ha frokost?»

Joel ristet på hodet. «Pussig nok serverer de brød og scones fra Floras kafé om bord.»

Flora smilte. «Bare det beste er godt nok, skjønner jeg.» Hun kysset ham. «Skynd deg hjem igjen.»

«Hvordan det, hvor skal du?»

«Ingen steder», sa Flora og dro ham inntil seg. «Absolutt ingen steder.»

Hun sto og betraktet ham gå uten at han så seg tilbake, og hun sukket.

Merkelig nok var det bare når de hadde sex at hun var hundre prosent sikker på at han var til stede. Helt og fullt der, sammen med henne, pust for pust, bevegelse for bevegelse. Det var annerledes enn noe annet hun hadde opplevd før. Hun hadde møtt egoistiske elskere, elskere som bare ville vise seg frem, og totalt inkompetente elskere som var ødelagt av porno før de engang hadde rukket å bli voksne.

Hun hadde aldri opplevd noe som lignet på dette – intensiteten hans, nærmest en desperasjon. Det var som om han prøvde å få plass til hele seg innenfor huden hennes. Hun følte at han kjente henne ut og inn, og at hun visste nøyaktig hvem han var. Hun tenkte på det hele tiden. Men han var nesten aldri her. Og resten av tiden visste hun ikke noe mer om hvor han hadde tankene enn første gang de traff hverandre.

Nå, en måned senere, var det ikke fullt så mørkt, men Joel var fortsatt borte, travelt opptatt med det ene oppdraget etter det andre. Flora skulle også reise sin vei i dag, men ikke til et like spennende sted, og dessverre bodde hun hjemme på gården igjen.

Det var noe med å være henvist til det gamle soverommet sitt som voksen – og attpåtil til enkeltsengen hun sov i under oppveksten, med de gamle, støvete premiene fra konkurransene i høylandsdans på veggen – som gjorde henne irritabel. Det gjorde ikke saken bedre at uansett hvor tidlig hun sto opp – og det føltes alltid veldig, veldig tidlig – så hadde faren og de tre brødrene som jobbet på gården, allerede vært oppe i minst en time og melket.

Det vil si – ikke Fintan. Han var familiens matgeni og tilbrakte mesteparten av tiden med å lage smør og ost til Floras kafé og snart, håpet de, til Coltons nye hotell, The Rock. Men de andre guttene – sterke, trege Hamish og den eldste broren, Innes – var ute og jobbet uansett om det var mørkt eller lyst, regn eller solskinn. Og uansett hvor mye hun prøvde å få faren, Eck, til å ta det mer med ro, pleide han også å stå opp og gå ut. Da hun jobbet som advokatassistent i London, hadde de spøkt om at hun var lat. Nå som hun drev en hel kafé på egen hånd, håpet hun å bevise at de tok feil, men de betraktet henne fortsatt som en lettvekter siden hun ikke sto opp før fem.

Hun burde flytte – det fantes et par små hus til leie i bygda, men kafeen hadde dessverre ikke stor nok omsetning til at hun kunne gjøre noe så råflott som det. De hadde fantastiske produkter her på Mure – ferskt økologisk smør, kjernet i deres eget melkerom, fremragende oster, produsert av Fintan, og den beste fisken og skalldyrene, fra det krystallklare vannet utenfor øya. I tillegg ga regnet dem verdens friskeste gress så kuene kunne vokse seg fete. Men alt kostet.

Hun regnet raskt ut hva klokken var i New York, der kjæresten hennes Joel – selv om det plutselig føltes tåpelig å kalle ham kjæreste – jobbet.

Han hadde vært sjefen hennes tidligere, og det var han som hadde sendt henne hit opp for å hjelpe til med å løse Colton Rogers’ juridiske problemer. Men det var bare en del av det hele. Hun hadde vært håpløst forelsket i ham i årevis, helt siden første gang hun så ham. Han, på sin side, datet bare modeller og la ikke merke til henne i det hele tatt. Hun hadde aldri trodd at hun skulle kunne fange oppmerksomheten hans. Men da de endelig jobbet sammen i fjor sommer, hadde han tint opp nok til å legge merke til henne – i så stor grad at det endte med at han flyttet til Mure for å arbeide for Colton.

Men det hadde selvfølgelig ikke blitt helt sånn. Colton hadde gitt Joel en gjestehytte, en vakkert renovert jakthytte, mens The Rock ble satt i stand til den offisielle åpningen, noe som tok sin tid. Etter det hadde Colton reist verden rundt for å se til alle sine ulike milliardforetak – noe som tydeligvis krevde at han hele tiden hadde Joel ved sin side. Flora hadde knapt sett ham i hele vinter. Akkurat nå var han i New York. Slike ting som å stifte et hjem – eller sette seg ned og prate – virket helt fjernt for ham.

Flora hadde alltid visst at han var arbeidsnarkoman – hun hadde tross alt jobbet for ham i flere år. Hun hadde bare ikke innsett hva det ville bety for forholdet deres. Det føltes som hun bare fikk det lille som ble til overs. Og det var ikke stort. Hun fikk ikke engang en melding som viste at han var klar over at hun skulle reise til London i dag, for formelt å skrive under på oppsigelsespapirene.

Flora hadde ikke vært sikker på om de ville kunne holde kafeen i gang hele vinteren, når turistene dro og nettene ble så lange at det aldri ble helt lyst og man helst ville ligge i sengen hele dagen med dynen over hodet.

Men til hennes store overraskelse hadde de hatt fullt opp å gjøre hver eneste dag. Mødre med små barn, eldre som kom innom for å prate med venner over ostescones, strikkegruppen som tok seg av ordrene når strikkerne på Fair Isle hadde for mye å gjøre. De hadde pleid å møtes i kjøkkenet hjemme hos en av dem, men nå hadde de bestemt seg for å gjøre kafeen til sitt tilholdssted, og Flora ble aldri lei av å se på hvor raskt og dyktig de gamle, knudrete fingrene tryllet frem vakre mønstre i ullgarn av alle slag.

Det hadde vært så mye å gjøre at hun hadde innsett at dette var jobben hennes nå. Det var her hun hørte hjemme. Advokatbyrået i London hadde opprinnelig gitt henne permisjon for å jobbe for Colton, men den var over, og hun måtte si opp formelt. Det måtte Joel også, siden han nå jobbet fulltid for Colton. Flora hadde utsatt å reise til London i håp om at de skulle kunne dra sammen for å ordne med alle papirene, men det virket ikke særlig sannsynlig.

Derfor hjalp hun Isla, en av de to unge jentene som jobbet sammen med henne, med å åpne kafeen for dagen. Huset var nymalt i samme lyserosa farge det hadde hatt før malingen hadde begynt å flasse. Nå passet det fint inn sammen med det svart-og-hvit-malte hotellet Harbour’s Rest, den lyseblå fiskeutstyrsforretningen og de gulhvite turistbutikkene langs havnen, der det ble solgt tykke ullgensere, suvenirskjell og utskårne steinfigurer, skotskrutete stoffer (selvsagt), miniatyrmodeller av høylandsfe og myke, skotske karameller av alle slag. Mange av dem hadde stengt for vinteren.

Vinden blåste inn fra sjøen og sendte regn og sjøsprøyt i ansiktet på henne, men hun smilte likevel da hun løp nedover bakken fra gården, noe som utgjorde hele pendlerturen hennes nå for tiden. Det var kanskje kaldt her – selv om hun hadde en stor ytterjakke som isolerte henne fra praktisk talt alt – men uendelig mye bedre enn en overopphetet, overfylt T-banevogn, en strøm av mennesker som trengte seg opp trappene, varme, kulde, varme, kulde, flere og flere mennesker å trenge seg forbi, rop og kjefting og biler som kjørte inn i hverandre, biler som tutet, sykkelbud som ropte til taxier, og T-banetog som drønnet forbi, løse papirer som blåste bortover gaten sammen med fastfoodkartonger og sigarettsneiper … Nei, tenkte Flora, til og med på morgener som dette kunne de beholde pendlingen sin for seg selv. Hun savnet den ikke.

Floras kafé og kombinerte bakeriutsalg var opplyst av et gyllent skinn. Kafeen var enkelt innredet, med ti små umake bord artistisk plassert rundt omkring i det store rommet. Den tomme glassdisken skulle snart fylles med scones, kaker, porsjonspaier, hjemmelagede salater og supper som Iona og Isla forberedte på kjøkkenet innenfor kafélokalet. Mrs. Laird, en lokal baker, leverte tjuefem brød hver dag, som ble utsolgt relativt fort, og kaffemaskinen sto ikke stille fra daggry til det ble mørkt. Flora kunne fortsatt nesten ikke fatte at dette stedet virkelig fantes, og at det var hennes fortjeneste. Det å komme tilbake til barndomshjemmet på Mure og finne den gamle oppskriftsboken til den avdøde moren Annie hadde på et vis gjort at hjemkomsten fra London føltes som et lykkelig valg, ikke som et desperat eller trist valg.

Den gangen hadde det virket som et stort, vanvittig skritt å ta. Nå i ettertid føltes det helt opplagt, som om det var det eneste hun kunne ha gjort. Som om dette var hjemme, og som om de samme menneskene hun husket fra barndommen, var en like stor del av hennes verden nå som noen gang før – eldre, men med de samme trekkene som ble ført videre fra generasjonen til generasjon – og som om det vesentlige i livet hennes – Joel, kafeen, værmeldingen, gården, de friske matvarene – av en eller annen grunn var viktigere for henne enn Brexit, den globale oppvarmingen, planetens fremtid. Det føltes ikke som om hun hadde trukket seg tilbake. Hun gjennomgikk en fornyelse.

Flora var derfor i uvanlig godt humør da hun tok MacKenzie-gårdens smør ut av kjøleskapet – det var mykt og salt og gjorde egentlig alt annet pålegg overflødig – og sendte et blikk mot alle de håndlagede keramikkrusene som sto klare på rekke og rad. Det var en engelsk innflytter som bodde i en liten stue ovenfor Macbeth-gården som laget dem i en ovn hjemme hos seg. De var robuste, enkelt glaserte i jordfarger – sand og grått og benhvitt – og perfekte til å holde latten varm, med en tynn, litt innoverbøyd kant og en mye tykkere bunn. De hadde måttet lage et høflig skilt der det sto at det gikk an å kjøpe krusene, for ellers tok folk dem bare med seg hjem, og salget hadde blitt en fin bigeskjeft og samtidig skapt et helt uventet nytt liv for Geoffrey.

Så fort hun hadde snudd STENGT-skiltet til ÅPENT, sprakk skyene opp, og det så ut til at de ville få en solstråle eller to sammen med den sterke vinden, og det fikk henne også til å smile. Joel var borte, og det var trist. Men når hun hadde fått denne dumme London-reisen ut av verden, skulle hun be Lorna på besøk, og så kunne de skravle og se på reality-TV og dele en flaske prosecco. Hun tjente ikke mye, men en flaske prosecco kunne hun ta seg råd til, og hva mer kunne man egentlig ønske seg?

Radioen spilte en sang hun likte, og Flora var så tilfreds som det går an å være i midten av februar, da en skygge passerte foran inngangen. Flora åpnet døren for morgenens første kunde. Hun tok et lite skritt bakover da den kalde vinden slo mot henne, og blunket mot silhuetten i døråpningen. Så bleknet det gode humøret. Det var Jan.

Da Flora kom tilbake til Mure, hadde hun truffet en mann – en veldig hyggelig mann – som het Charlie, eller Teàrlach. Han ledet «Gøy i naturen», et firma som tilbød aktivitetsferier på Mure, iblant for forretningsmenn, advokater og bedrifter, noe som betalte regningene, og iblant for vanskeligstilte barn fra fastlandet, noe han gjorde av veldedighet.

Charlie hadde likt Flora, og Flora, som hadde forsonet seg med tanken på at hun aldri kom til å bli sammen med Joel, hadde flørtet litt med ham – eller mer enn litt, tenkte hun. Hun ble alltid flau når hun tenkte på det – hvor raskt hun hadde gått fra den ene til den andre. Men Charlie var en gentleman, og han forsto. Saken var imidlertid at han hadde hatt en pause fra kjæresten, Jan, som han jobbet sammen med. Jan hadde sporenstreks avgjort at Flora var et uansvarlig ludder, at alt var hennes skyld, og at det var hun som hadde ført Charlie på avveier. Hun hadde aldri tilgitt Flora, og hun benyttet enhver anledning til å ydmyke henne i andres nærvær.

Normalt ville ikke det plaget Flora så mye. Men på en øy på Mures størrelse var det vanskelig å unngå å støte på folk nå og da, og det ble slitsomt hvis man ikke tålte hverandre.

Men i dag hadde Jan – som var høy, hadde praktisk kortklipt hår, en bestemt firkantet hake og var fast overbevist om at hun reddet verden (hun og Charlie jobbet sammen i friluftsaktivitetsfirmaet) og at alle andre var verdiløse døgenikter – et smil i ansiktet.

«God morgen!» kvitret hun. Flora så på Isla og Iona, som virket like overrasket som hun selv over Jans gode humør. Begge trakk på skuldrene.

«Eh … Hei, Jan», sa Flora. Vanligvis overså Jan henne fullstendig, bestilte av en av de andre jentene og snakket høyt og uavbrutt som om Flora ikke eksisterte. Flora skulle gjerne ha nektet henne adgang til kafeen, men hun var ikke egentlig typen til å gjøre noe sånt, og hun hadde heller ingen anelse om hvordan hun skulle gått frem i praksis. Og å nekte en som jobbet med friluftsaktivitetene, samtidig som hun via Charlie delte ut mat som nærmet seg siste salgsdato til barna som kom på besøk til øya, ville nok virket mot sin hensikt i lengden.

«Hallo!» Jan viftet demonstrativt med venstrehånden. Flora trodde at hun vinket til noen på den andre siden av gaten. Heldigvis var Isla litt mer våken.

«Jan! Er det en forlovelsesring?»

Jan rødmet og så så forlegen ut som hun kunne, noe som ikke var spesielt mye, og viste blygt frem hånden.

«Så du og Charlie skal endelig gifte dere, altså?» sa Isla. «Det er jo supert!»

«Gratulerer!» sa Flora, oppriktig glad. Hun hadde hatt dårlig samvittighet for Charlies skyld, og det at han var lykkelig nok til å fri til Jan, var strålende nyheter. «Det er fantastisk. Jeg er så glad på deres vegne!»

Jan så litt forvirret ut da hun sa det, som om hun egentlig hadde håpet at Flora skulle kaste seg på gulvet og rive seg i håret av fortvilelse.

«Når blir det?» spurte Iona.

«Det blir selvfølgelig på The Rock.»

«Hvis det blir ferdig», sa Flora. Hun skjønte ikke hva Colton somlet med.

Jan hevet øyebrynene. «Åh, det er sikkert noen som kan sørge for at det settes litt fortgang i sakene … Har dere noen rosinsnurrer i dag?»

Flora måtte irritert innrømme at det hadde de ikke.

«Det er i hvert fall en fantastisk nyhet», sa hun igjen. Så ville hun ikke si noe mer, i tilfelle det skulle virke som hun fisket etter en innbydelse. Noe hun absolutt ikke gjorde. Det var mange som hadde sett henne og Charlie sammen i fjor sommer og husket Jans raseriutbrudd da hun kom over dem mens de kysset hverandre. Det siste hun ville var at sladderen skulle begynne å gå igjen, nå når alt endelig hadde roet seg.

Så hun gikk inn bak disken. «Er det noe annet du vil ha?»

«Fire ostepaistykker. En annen ting: Jeg vet at det pleier å være altfor mye sukker i maten du lager, og at du sløser veldig …»

Jans store lykke hadde tydeligvis ikke lagt noen demper på hennes forkjærlighet for å se absolutt alt ut fra verst tenkelige synsvinkel, registrerte Flora.

«Unnskyld, hva sa du?»

«Jo», sa Jan. «Vi tenkte at du kanskje ville ordne med maten til bryllupet vårt.» Et smil lekte på leppene hennes.

Flora blunket forbauset. Hun ønsket desperat å få cateringoppdrag. Det var fortsatt ikke noe nytt om når The Rock skulle åpne, og hun trengte virkelig å øke omsetningen. Da ville hun kunne gi jentene litt høyere lønn. Hun ville helst slippe at alle stirret på henne når hun så Charlie gifte seg, men på den annen side brydde hun seg ikke egentlig om det, gjorde hun vel? Og de kunne virkelig, virkelig trenge pengene. Dessuten ville hun holde seg i bakgrunnen hele tiden og passe på at alt forløp knirkefritt på kjøkkenet. Dette kunne faktisk være den beste løsningen.

«Selvfølgelig!» sa hun. «Det gjør vi gjerne!»

Jan rynket pannen igjen. Det slo Flora at Jan måtte ha hatt et eller annet scenario i hodet der hun, Flora, av en eller annen grunn skulle synes dette var ydmykende. Hun forsto ikke helt hva Jan skulle fått ut av det, men hun ville definitivt ikke gi henne tilfredsstillelsen av å tro at Flora innerst inne var noe annet enn glad.

Jan bøyde seg nærmere. «Det ville være en fantastisk bryllupsgave», sa hun.

Flora blunket forbløffet.

Det ble helt stille. Det eneste som hørtes, var plinget fra bjellen over døren da morgenens første stamgjester begynte å dukke opp. Isla og Iona forsvant bortover langs disken for å ekspedere dem, langt nok unna for å slippe å delta i den vanskelige samtalen, men nær nok til å høre hva som ble sagt.

«Åh», sa Flora til slutt. «Nei, jeg tror … jeg tror vi må ta betalt. Beklager.»

Jan nikket, som om hun følte med henne.

«Jeg skjønner at det må være vanskelig for deg», sa hun til slutt. Flora kunne ikke gjøre noe annet enn å stå der og se blid ut. «Man kunne jo tenkt seg at du, som har en så rik kjæreste, ville hatt lyst til å gjøre noe positivt for øya …»

Flora avsto fra å si at det ikke var sånn det fungerte, overhodet ikke, og at hun ikke ville drømme om å ta imot penger fra Joel, aldri noensinne. Tanken på i det hele tatt å skulle be ham om noe som helst, fylte henne med frykt. Faktisk hadde de aldri snakket om penger. Når hun tenkte seg om, hadde de egentlig aldri snakket ordentlig om noe som helst, men den tanken skjøv hun bort.

Joel, som ikke forsto seg spesielt godt på den slags, syntes det var en kjærkommen forandring fra kvinnene han hadde datet før, som surmulte og alltid ville shoppe. Han antok også at Flora ikke egentlig trengte noe eller ville ha noe, men det stemte heller ikke.

Men mest av alt var det tanken på at Jan og hennes velstående og velfødde familie skulle legge i seg av kafeens berømte retter – hummer og østers på is, det beste brødet og smøret, storfekjøtt fra øya og den beste osten som kunne oppdrives, glinsende paier og nypisket krem. At de ville forsyne seg grådig mens de gapskrattet seg imellom fordi de ikke hadde betalt noe for det …

Flora pakket inn paistykkene og slo dem inn på kassaapparatet uten et ord. Jan telte opp pengene veldig, veldig langsomt med et nedlatende smil på leppene. Så gikk hun. Flora stirret sint etter henne.

Iona betraktet henne gå. «Det var synd», sa hun.

«Den dama er et monster», knurret Flora. Det gode humøret var nå nesten helt borte.

«Nei, jeg mener, jeg hadde virkelig hatt lyst til å gå i det bryllupet», sa Iona. «Jeg vedder på at det kommer til å være en haug med kjekke gutter der.»

«Er det det eneste du tenker på – å treffe gutter?» sa Flora.

«Nei», sa Iona. «Det eneste jeg tenker på er å treffe gutter som ikke er fiskere.»

«Hallo der!» lød det fra en gruppe fiskere som varmet de kalde hendene sine rundt store keramikkrus med te og spiste varmt, nybakt sodabrød.

«Ta det ikke ille opp», sa Iona. «Men dere lukter alltid fisk og har for få tomler fordi dere vikler dem inn i fiskegarnet, ikke sant?»

Fiskerne så på hverandre og nikket og samtykket i at det faktisk stemte på en prikk – det var virkelig et risikofylt yrke de hadde.

«Greit!» sa Flora og slo ut med armene. «Jeg må rekke et fly.»