Kristina Ohlsson

Henrys hemmelighet

Oversatt fra svensk av

Inge Ulrik Gundersen, MNO

Før forlovelsen

DETTE VAR LIVET mitt før forlovelsen: Jeg hadde det meste. Ingen grunn til å late som noe annet, jeg hadde det jævlig bra. Siden jeg en gang mistet nesten alt, er jeg en sånn som merker når jeg er lykkelig og har suksess. Årene før forlovelsen hadde mye falt på plass. Jeg hadde på en eller annen magisk måte klart å kombinere det beste av det meste. Jeg var fortsatt en ettertraktet og vellykket strafferettsadvokat i Stockholm, og jeg hadde fortsatt mitt eget byrå. Men jeg hadde også gjort business av en av mine store interesser – dyre viner og antikviteter. Og den virksomheten drev jeg helst i New York. Dessuten hadde jeg et fint hus ute i Djursholm, og jeg hadde en overnattingsleilighet i byen. Og så hadde jeg barnet mitt. Et eventyrlig vakkert og flott barn som gikk i andre klasse på Den engelske skolen i Stockholm.

Dette var rammene, dette var den store helheten. Jeg hadde funnet den perfekte plattformen å herje på. Så kom den eviglange vinteren, og ingenting ble som før. Snøen ble liggende til langt ut i mai og forsterket undergangsstemningen som preget livet mitt på den tiden.

I det store og hele koker de feilene og feilberegningene jeg gjorde da ned til to sviende konklusjoner:

For det første er jeg en mann som tiltrekker meg problemer. Og når jeg sier «problemer», mener jeg ikke den typen ulykker som rammer den store massen. Jeg havner i situasjoner som er like ubehagelige som de er usannsynlige. Det er som om jeg ikke kan oppleve suksess uten å gå gjennom en skjærsild.

For det andre skal man aldri stole blindt på at grenselandet mellom det forventede og det usannsynlige er for smalt til å besøke. Tvert imot – det er stort som Sinaiørkenen. Og har man en gang havnet i det grenselandet, er det praktisk talt umulig å komme seg vekk derfra. Derfor vil jeg virkelig understreke dette: Vi styrer ikke tilfeldighetenes nykker. Tro meg, jeg har prøvd og feilet. Og jeg har betalt. Dyrt.

Sånn. Nå er det viktigste sagt. La meg derfor igjen gå tilbake til forlovelsen. Før forlovelsen levde jeg et liv som var farlig nær perfekt. Så gikk alt raskt til helvete. Og jeg måtte gå i begravelse i stedet for bryllup.

DEL I

«Det henger noe i kirsebærtreet»

1

DET VAR SNØEN som førte med seg døden. Snøfiller på størrelse med plommer falt over alle hjørner av Stockholm og skapte et vakkert vinterlandskap. Det hadde vært kaldt og snø siden nyttårsaften, og nå var vi i slutten av april. Pendeltogene og alle T-banetogene med den minste kjørestrekning over bakken sto stille i timer eller dager. Fjerntogene sto. I skjærgården lå isen så tykk at de fastboende på øyene ble isolert fra fastlandet. Og som om ikke det var nok, dro en snøstorm inn over hovedstaden og stengte hele Arlanda flyplass.

Mennesker trenger prøvelser og motgang, men akkurat den snøstormen kunne jeg vært foruten. Jeg ventet nemlig besøk fra New York, og nå så det ut til at selskapet ikke kunne ankomme Stockholm som planlagt. Det var uheldig. Vi skulle i en begravelse, og sånne flytter man ikke på uten videre. Det sa kvinnen jeg snakket med, hun som hadde ansvaret for begravelsen. Den formelle tittelen hennes var gravferdskonsulent, og jeg syntes hun lød kjedelig og understimulert.

– Det er selvfølgelig synd at ikke alle kan komme, sa hun. Men dessverre er det vanskelig å endre dato på så kort varsel.

– Gjelder det selv om en av dem som ikke kan komme, er den avdøde? spurte jeg.

– Unnskyld?

Jeg kan forstå forundringen hennes. Det er ikke alltid den døde kommer flygende til sin egen begravelse. Men Henry Schiller var ikke som andre, verken levende eller død. Det kan både jeg og hans kone Magda skrive under på.

Jeg var blitt kjent med Magda og Henry noen år tidligere, da vi møttes på en auksjon i London. Det var min alle første auksjon, og jeg var der for å kjøpe et dukkehus til datteren min, Belle. Jeg husker ikke nøyaktig hvordan vi kom i prat, men det var ekteparet Schiller som dro meg med på den påfølgende drikkevareauksjonen, og uten dem ville jeg ikke begynt å interessere meg for antikviteter for alvor. Møtet med Magda og Henry forandret livet mitt.

Og nå var Henry død.

Han døde på et sykehus i New York like etter syttiårsdagen sin. Der, i New York, hadde han og Magda hatt sitt felles hjem i flere tiår. Begge hadde opprinnelse i Europa, men den identiteten var visket bort. Magda nevnte bare unntaksvis oppveksten i Spania, og Henry snakket enda sjeldnere om sin franske mor og svenske far. Det meste var borte, alt som telte i livet deres, så ut til å ha skjedd da de var voksne. Men så døde Henry, og da var det noe som endret seg. Magda bestemte seg for å samle de sørgende til en borgerlig begravelse i Sverige og få ektemannen kremert. Det overrasket meg, hvorfor ikke ordne med begravelsen i New York i stedet?

– Henry ønsket ikke det, sa Magda da jeg spurte. Og jeg ville ikke holde for meg selv at Henry var død, og ikke underrette noen før han var gravlagt. Det er bedre at vi later som om Henrys røtter i Sverige var de dypeste man kan tenke seg. Jeg mener, det er jo svært få som kommer til å reise til Stockholm bare for å gå i begravelsen.

Det var en smart plan, men den tok ikke hensyn til kraftige snøstormer.

– Det går nok bra, Martin, sa Magda da hun ringte meg fra flyplassen i New York.

Og det gjorde det vel, på sett og vis. Snøstormen dro videre og Arlanda åpnet igjen. Flyet til Magda og Henry landet åtte timer forsinket.

– Det var nære på, sa Magda da jeg hentet henne på Arlanda.

Vi snakker alltid engelsk, sånn har det vært siden første gang vi møttes. Magda hadde riktignok jobbet i Sverige, men svensken hennes er dårlig, og det samme gjelder spansken min.

– Men dere rakk det, sa jeg. Det er det viktigste.

Jeg skal ikke stikke under en stol at Henrys død hadde visse positive konsekvenser. Magda ville ikke lenger stå i skyggen av sin dominerende ektemann. Og selv fikk jeg muligheten til å oppfylle mine drømmer: Jeg ble medeier i en antikvitetshandel. Det var Henrys uttrykkelige ønske at jeg skulle kjøpe hans andel når han var borte, og Magda hadde også gitt ordningen sin velsignelse. De hadde ingen etterkommere i rett nedstigende linje, og Magda ville ikke drive virksomheten alene. Dessuten trengte hun pengene, og da var det bedre å selge Henrys andel til noen hun kjente og likte, enn til en fremmed.

Vi kommenterte selvfølgelig verken det kjedelige ekteskapet deres eller overdragelsen av forretningsvirksomheten da vi dro til begravelsen. Lokalet (for øvrig utstillingslokalet til auksjonsfirmaet Bukowskis) var halvfullt av folk. Magda og jeg satt alene på stolraden nærmest kisten. Jeg kikket meg over skulderen. Noen få venner fra New York hadde fløyet til Stockholm for å overvære begravelsen, men jeg kjente bare igjen enkelte av dem.

En gråhåret mann fanget oppmerksomheten min. Han satt på en plass ved inngangen og stirret stivt framfor seg. Da han oppdaget at jeg så på ham, nikket han kort. Jeg nikket tilbake.

Jeg kjente ham ikke, men han visste tydeligvis hvem jeg var.

Da Henry døde, hadde jeg kjent ham og Magda i to år. Men det var først da jeg fikk vite at Henry hadde uhelbredelig kreft, at jeg skjønte hvordan livet deres hadde sett ut. Jeg husker det godt. Telefonen fra Henry, de korte setningene som ikke var til å misforstå.

Han hadde fått kreft.

Han skulle dø.

Og han håpet at jeg ville bli en støtte for Magda når han var borte.

Jeg ble sittende målløs med telefonen i hånden.

– Jeg vet ikke hva jeg skal si, sa jeg. Det er virkelig leit å høre at du har blitt syk, Henry.

Da var det han sa:

– Jeg er som alle andre. Jeg får som fortjent.

Jeg får som fortjent.

Det var noe ved tonefallet hans som gjorde meg vaktsom. Hvor mange mennesker syns de fortjener å dø en heslig og for tidlig død?

Ikke mange. Men Henry gjorde det.

– For noe tullprat, sa jeg, mest fordi det var blitt så stille i telefonen. Hvorfor skulle du fortjene dette?

– Fordi jeg nektet henne et barn, sa Henry. Man gjør ikke sånt mot kvinner som aldri gir opp håpet.

Så avsluttet han samtalen med å si at han ønsket meg en god helg og at han håpet vi ville ses snart.

Jeg rakk bare å møte ham to ganger til før han døde. Begge gangene møttes vi i New York. Og den siste gangen han reiste til Sverige, var han død. Der var vi nå.

En cellist begynte å spille et av Bachs mer kjente stykker. Et av dem alle kjenner igjen, men ikke vet hva heter. Skuldrene til Magda sank mens musikken fylte rommet. Hun virket sliten, men fattet. Omtrent som jeg selv. Sånne som jeg passer ikke inn i religiøse sammenhenger, så jeg var svært fornøyd med Magdas valg av seremoni. Jeg elsker alt som kirken har foraktet og fordømt gjennom århundrene. Sex uten tanke på ekteskap. Dyre viner. Dyre vaner i det hele tatt.

Latskap.

Fråtseri.

Misunnelse.

Gi meg en dødssynd, og jeg skal forvandle den til den beste festen.

Jeg vred på hodet nok en gang og prøvde å komme på hvem den gråhårete mannen var. Til min overraskelse var han borte. Plassen hans var tom.

Merkelig.

Cellisten sluttet å spille. Et kor sang Blott en dag. Magda hadde klart å få tak i et orgel (hun var ikke mer borgerlig enn at det var både salme og orgel) og en eldre kantor spilte på det. Og som han spilte. En overraskende kvikk, gammel gubbe som tråkket på orgelpedalene med en sånn kraft at det virket som om han prøvde å generere strøm til et helt kvartal. Da gravferdskonsulenten dro i gang minneordet, hadde jeg helt glemt den gråhårete mannen.

Snøen lå blank og hvit i Berzeliiparken da vi kom ut fra Bukowskis. Jeg tok diskré fram mobilen. Ingen nye meldinger. Ikke fra Lucy. Ikke fra Belle.

Så hørte jeg stemmen til Magda.

– Hør nå her!

Først kunne jeg ikke se henne blant alle de brede ryggene og vinterkåpene, men hun hørtes opprørt ut. Det hørte alle andre også, hvorpå gruppen spredte seg såpass at jeg fikk øye på henne. Hun sto og snakket med den gråhårete mannen. Hva ville han egentlig? I samme øyeblikk som hun skjønte at vi andre hadde hørt hva hun sa, smilte hun som for å unnskylde seg, og tok noen diskré skritt til siden. Mannen fulgte etter.

Jeg gikk raskt mot Magda, med bestemte skritt mellom øyer av usikre mennesker. Det så ikke ut til at noen hadde grått. Det blir vel sånn på minnestunder der ingen kjenner den døde godt.

Da jeg kom bort til Magda, var hun askegrå i ansiktet. Mannen var borte.

– Hvor ble det av ham? spurte jeg. Og hva ville han?

– Det der er en svært villfaren mann, sa hun.

Hun snakket lavmælt, tydelig brydd av det som nettopp hadde skjedd.

– Men kjenner du ham?

– Det kan jeg ikke påstå.

Hun strøk seg over håret. På hendene hadde hun et par røde og hvite lovikkavotter som jeg visste at Lucy hadde strikket til henne. Vottene var det eneste fargerike innslaget i antrekket hennes.

Magda myste på menneskene som sto samlet utenfor Bukowskis. Alle disse fremmede, alle disse skyggene som ennå ikke hadde bestemt seg for hvor de skulle ta veien etter minnestunden.

– Har jeg sagt at Lucy hilser og sier hun er lei for at hun ikke kunne være med? sa jeg.

– Minst fem ganger. Du begynner vel ikke å bli senil?

Jeg lo dempet og så etter den gråhårete mannen. Han var ikke å se.

– Jeg antar at Lucy har fullt opp med bryllupet? sa Magda.

– Ikke snakk om det, sa jeg.

Magda så granskende på meg.

– Føles alt bra før den store dagen?

Hva faen skulle jeg svare? Jeg som alltid hadde sagt at jeg ikke ville gifte meg, ikke bare tilhøre én (selv om Gud vet at jeg har prøvd).

– Det er ikke så mye å si, sa jeg. Det kommer til å bli vakkert. Og med litt flaks vil snøhelvetet gi seg så Lucy får vårbryllupet sitt.

Magda lo hest.

Jeg trampet på stedet. Bryllupet var ikke noe jeg ble varmere av. Det lå fortsatt noen uker fram i tid, det var fortsatt tid til å late som om det handlet om en helt annen.

– Hvem passer Belle, forresten? sa Magda

– Hun er hos mormoren sin.

– Moren din, med andre ord? Marianne?

– Ja, nettopp. Jeg har ikke funnet noen brukbar au pair ennå. Da må Marianne rykke inn.

Magda ristet på hodet.

– Au pair, sa hun. Så kontinentalt.

Jeg kunne ikke se noe problem med at jeg ville ha en au pair. Jeg hadde jo allerede renholder og gartner. Det var neppe mindre prioritert å finne noen som passet på Belle. Noen som bodde hos oss uten å være en del av familien. Sånn at jeg fikk slutt på den evinnelige jakten på barnevakter som kunne avløse meg på kvelder og enkelte ettermiddager.

– Jeg vil gjerne finne en au pair som kan engelsk, sa jeg. Du må gjerne forhøre deg blant de amerikanske vennene dine. Spørre om de kan anbefale noen.

Kanskje det var dårlig timing, men det var hun som hadde nevnt Belle, ikke jeg.

Magda stakk nesen i sky. Hun mente at man skulle ta seg av barna sine, ellers skulle man ikke ha barn.

Som om jeg hadde valgt å få Belle.

– Kanskje best at vi begynner å bevege oss, sa jeg. Og så må vi slutte å se så jævlig blide ut. Folk kan tro vi feirer Henrys død i smug.

Magda ble alvorlig.

– Det var aldri noe å feire mens han levde, så hvorfor skulle vi gjøre det nå som han har gått bort? sa hun.

Det var på tide å bryte opp. Magda skulle til hotellet, og jeg skulle hjem. Jeg klemte rundt nøkkelen til Teslaen i lomma. Lucy kalte bilen for «et siste, desperat ungkarsopprør». Hun kjøpte ikke argumentene mine om at jeg hadde latt miljøbevisstheten styre valget av bil.

Lucy, Lucy, Lucy.

Teslaen ga fra seg en klikkelyd da jeg trykket på låsknappen på nøkkelen. Da hørte jeg et lavt kremt bak meg.

Jeg snudde meg og holdt på å gli på en issvull jeg ikke engang hadde merket at jeg hadde stilt meg på. Mannen med grått hår stirret på meg. Jeg så meg rundt i gata. Det var bare han og jeg der.

– Unnskyld meg, sa han. Men det er vel du som er Martin Benner?

Han hadde granittgrå frakk og mørkt ullskjerf på seg. Og han snakket engelsk med en svak aksent. Jeg gjettet spontant på at han kom fra et spansktalende land.

– Hva vil du? sa jeg.

Jeg brydde meg ikke om å bekrefte at det var jeg som var Martin Benner. Det var tydelig at mannen allerede visste hvem jeg var. Han tok et skritt mot meg. Jeg ble stående på den samme issvullen og kunne ikke røre meg.

– En advarsel, sa han. Spør deg selv hvem som gir en kirkens mann en borgerlig begravelse. I et land som aldri har vært hans. Han døde ikke av kreft, han ble drept. Du skal ikke tro alt du hører – Henry var ikke skyldig i de grusomme anklagene han måtte flykte fra.

Det er svært sjelden at jeg blir stum, men denne gangen ble jeg det.

– Hva faen er det du prater om? sa jeg omsider.

– Sannheten, sa mannen.

Og så rakte han meg et kort.

– Ta kontakt når du er klar.

Så gikk han av sted med langsomme skritt.

2

HAR MAN JOBBET lenge som advokat (og det har jeg), vet man at man risikerer å tiltrekke seg en del gærninger. Noen ganger stiller de seg ved siden av en på fester og hvisker at de vet hvem som skjøt både Kennedy og Palme. Noen ganger vil de fortelle at katastrofer som for eksempel Estonia-forliset aldri har skjedd. Og noen ganger vil de fortelle hvorfor. Uansett: De har svært sjelden noe fornuftig å komme med. Jeg bestemte meg ganske umiddelbart for at den gråhårete mannen som konfronterte meg etter Henrys minnestund, måtte være en av disse gærningene. For ærlig talt, hvem skulle ønske å drepe Henry?

Ifølge kortet mannen ga meg, het han Alejandro Ortega, og utover navnet hans var det bare en e-postadresse. Jeg hadde ikke tenkt å kontakte ham.

Magda ble i Stockholm noen dager etter minnestunden. Hun hadde ærender å gjøre, og da vi møttes, føltes det uforskammet å ta opp Alejandros besynderlige påstand. Vi skulle bli forretningspartnere, Magda og jeg. Samtalen vår handlet nesten utelukkende om min overtagelse av Henrys andel i butikken. Papirarbeidet tok aldri slutt. I løpet av nærmeste framtid ville jeg bli nødt til å reise til New York og skrive under på en masse dokumenter.

Da det ble tid for Magda å reise hjem, kjørte jeg henne til flyplassen. Snøen lå fortsatt på hustak og åpne jorder da vi kjørte mot Arlanda. Vi snakket om framtiden, om kommende utstillinger og auksjoner, om bryllupet og om Belle.

Jeg parkerte Teslaen min så nær inngangen jeg kunne.

– Det er noe jeg må tilstå, sa Magda samtidig som jeg stoppet bilen.

Jeg sverger – et øyeblikk der frøs jeg til is. Var det nå min kommende forretningspartner skulle fortelle at hun hadde drept mannen sin?

– Jeg skammer meg over at jeg rynket på nesen av at du ville ha en au pair, sa hun. Så jeg gjorde som du sa – jeg sendte flere tekstmeldinger og forhørte meg blant mine yngre bekjente. Og da fikk jeg faktisk napp. En venn tipset meg om en ung mann som eventuelt kan begynne å jobbe hos deg omgående. Hvis du vil ha ham, naturligvis.

Det ble stille i bilen.

Jeg pustet ut og lo.

– Herregud, som du skremte meg.

– Hva mener du?

Jeg ristet på hodet og prøvde å ta inn det hun nettopp hadde fortalt. En ung mann som eventuelt kan …

En mann?

– Jeg kan vel for faen ikke ha en mannlig au pair.

– Hvorfor ikke? Hun himlet med øynene. Noen ganger er du så bakstreversk. Tenk deg om nå. Du kan jo ikke ha en kvinnelig au pair, det ville ikke funke. Ikke hvis du syntes hun var det minste tiltrekkende. Det har for øvrig vært det tyngste argumentet mitt mot hele dette … prosjektet.

– Beklager at jeg kommer med innvendinger, men jeg har faktisk ikke fullt så dårlig karakter. Jeg ville ikke hatt et forhold til en ung jente som bodde i huset for å passe barnet mitt.

Magda hevet det ene øyenbrynet.

– Ikke?

Jeg kapitulerte.

– Ok, kanskje jeg ville det. En ung mann blir bra.

Magda åpnet håndvesken hun hadde i fanget og tok opp mobilen.

– Han heter Marcel, sa hun. Han er fransk og skal begynne å studere et eller annet, hva det nå var, her i Stockholm. Han snakker utmerket engelsk, og fransk, selvfølgelig, men også svensk. Det var noe om at han hadde bodd hos en svensk slektning, eller om det var … Blås i det. Hvis du vil, ber jeg ham kontakte deg til uka. Han har allerede reist fra den amerikanske familien han har jobbet for fram til nå, og leter etter bolig i Stockholm.

Jeg prøvde å forestille meg hvordan dette mennesket Marcel så ut. Trespråklig og snart student. Eventuelt med slekt i Sverige.

– Tusen takk, sa jeg. Høres ut som en mann med mange talenter. Håper han rekker å ta seg av Belle.

Hun lo litt, før hun ble alvorlig.

– Martin, jeg kan ikke takke deg nok for all støtten. Tenk at Henry ikke fins lenger. Jeg klarer ikke å fatte det.

Det klarte ikke jeg heller.

– Ring hvis det er noe, sa jeg. Jeg er her, uansett hva det måtte være.

Stillheten som fulgte, ble den siste åpningen jeg ville få. Jeg måtte spørre henne om Alejandro. Alt annet var latterlig.

– Mannen på minnestunden, sa jeg. Han som gjorde deg oppbrakt. Hvem er han?

Magda stivnet.

– Jeg vet ikke.

– Jo, det gjør du vel.

Jeg sa det nøyaktig så lavt og nøytralt at det hørtes ut som en konstatering, og ikke et forsøk på å yppe til krangel. Hvis jeg skulle bli medeier i butikken til Magda, måtte jeg vite det som var å vite om forretningsforbindelsene deres. Jeg hadde kontaktet en venn som jobbet i politiet og bedt henne søke i politiets register etter Alejandro Ortega. Vennen het Jennifer Dahlén (og vi lå med hverandre av og til, men det er en annen historie). Hun pleide å håndtere spørsmålene mine kjapt. Denne gangen ville det kanskje gå raskere enn noen gang; det var overhengende fare for at Alejandro het noe helt annet, og da ville hun ikke finne en dritt. Dessuten var Alejandro mest sannsynlig ikke svensk statsborger (eller i det hele tatt bosatt i Sverige), og det gjorde det også vanskeligere.

– Har han noe med forretningen å gjøre? sa jeg da Magda ikke svarte.

– Han har ikke noe med noen del av livet mitt å gjøre i det hele tatt.

– Men Henry kjente ham?

– Henry fins ikke lenger. Ja, vi var gift i nesten tjuefem år. Men tro meg, du kjenner aldri et annet menneske så godt som du tror. Jeg kan ikke svare på om Henry kjente den mannen. Jeg vet bare at jeg aldri har møtt ham før, og jeg bryr meg faktisk ikke om hva han innbiller seg.

Det fikk holde. Jeg trodde på Magda. Hun visste ikke hvem mannen var.

– Hva sa han til deg? spurte jeg. Hva ville han?

– Han sa han trodde noen hadde drept Henry, sa Magda. Men det stemmer jo ikke. Og derfor vet både du og jeg at han ikke er ved sine fulle fem. Eller hva?

– Jo, det stemmer, sa jeg.

Magda smilte.

– Du er et godt menneske, sa hun. Bare sørg for å prioritere deg selv og den lille familien din. Og slutt å late som om bryllupet ikke har noe med deg å gjøre.

Jeg kjente jeg ble så brydd at jeg rødmet.

– For mye? sa Magda.

– Altfor mye, sa jeg.

Så åpnet vi bildørene samtidig og gikk ut i kulden.

Jeg husker ikke første gang bryllupet ble nevnt. Da forlovelsen var et faktum, var bryllupet det samme. Jeg vet at det var en gang etter jul, på den tiden da Henry var syk, men fortsatt levde. Begravelsen hadde vært min mentale beskyttelse mot bryllupet. Da Magda Schiller hadde reist fra Stockholm, følte jeg meg hudløs.

– Jeg vil være vårbrud, hadde Lucy sagt. Håper mai blir en varm måned!

Lucy får det som regel som hun vil, men denne gangen så det ut til at hun ville få svarteper. I mine mørkeste stunder klandret jeg henne for hele den iskalde helvetesvinteren. Samtidig nærmet bryllupet seg med stormskritt, og for hver dag som gikk, tenkte jeg stadig mindre på det. Til slutt hadde jeg nesten klart å innbille meg at det ikke ville finne sted.

Slutt å late som om bryllupet ikke har noe med deg å gjøre.

Magdas ord summet i hodet i dagene som fulgte. Jeg var påpasselig med å dra på kontoret hver morgen, og ikke falle for fristelsen til å jobbe hjemmefra, jeg trengte å bli minnet på min identitet som advokat. Jeg møtte klienter, spiste lunsj med bekjente og kollegaer, og jeg var sammen med Belle. Jeg hadde en håndfull forskjellige barnevakter jeg pleide å engasjere ved behov, og de første dagene etter begravelsen var jeg på en ny bar hver kveld. Det var en belastende tid jeg gikk igjennom, og jeg ville ha hjelp til å spre tankene.

Og spredt ble de. Uansett hvor jeg dukket opp, fikk jeg høre hvor bra det gikk for meg. Det hadde lekket ut at jeg var i ferd med å overta Henrys andel av antikvitetshandelen, og mange var forbløffet over hvor godt jeg hadde lyktes med min såkalte hobby. Den korteste veien til mannens hjerte går gjennom hans ego. Og det er ikke bare en vei – det er en stor, tysk autobahn. Seks filer, ingen fartsgrense. Jeg nøt oppmerksomheten, men skammet meg samtidig over det som konsekvent glimret med sitt fravær i de temmelig meningsløse konversasjonene jeg havnet i.

Ingen sa noe om Henrys død.

Ingen spurte hvordan begravelsen hadde vært.

Den fjerde dagen etter at Magda hadde reist, parkerte jeg som vanlig i kjellergarasjen under huset der jeg hadde kontor. Et svært gammelt, men fint hus i Stockholm sentrum, i nærheten av Stadshuset. Tidligere hadde jeg hatt kontor på en annen del av Kungsholmen, men dette føltes enda mer riktig. Teslaen sto i et bur med gittergrind man måtte ha nøkkel for å åpne. Jeg er ikke unødig forsiktig – jeg vet at bilen min er veldig attraktiv.

Heisen tok meg opp til husets øverste etasje, der kontoret lå. Et stort lokale på nesten åtti kvadratmeter, fordelt på to store rom. Et jeg hadde tenkt å leie ut til en framtidig partner i firmaet, og et som var mitt. Og et romslig loungeområde i midten, der det sto to komfortable sofaer og et skrivebord til assistenten min, Helmer. Han hilste som vanlig med et stort smil da jeg kom opp.

– Hei, hei! sa jeg.

Jeg satte meg ved skrivebordet, åpnet laptopen.

Jeg hadde jobb å ta tak i, klienter å besøke.

Da ringte Lucy.

– Hei, baby, sa jeg.

– Må du kalle meg det?

Jeg lente meg tilbake i stolen og slengte føttene på skrivebordet. De håndsydde skoene var så blankpusset at jeg nesten kunne speile meg i dem.

– Jeg har jo alltid kalt deg baby.

– Vi har trent på å avvenne deg.

Jeg flirte.

– Vi må nok trene mer.

Vi hadde drevet byrået sammen i lang tid. Så fikk Lucy for seg at hun ville «prøve noe annet» og tok seg jobb i et møkkafirma. Jeg antar at det var begynnelsen på slutten som senere ble et bryllup.

Jeg hørte at Lucy pustet i telefonen.

– Kan vi ikke møtes i kveld? Treffes og spise middag hos meg? Det er jo nesten en uke siden sist.

Jeg klødde meg i pannen.

– Jeg vil være hjemme i kveld, sa jeg. Jeg må forberede turen til New York. Og så har jeg vært ute omtrent hver kveld siden begravelsen. Så fort Belle har sovnet, har barnevakten overtatt. Det føles ikke helt greit.

– Jeg skjønner, sa Lucy.

Nei, det gjorde hun ikke, men det var ikke bare min feil.

Det som derimot var min feil, var at jeg ikke fikk gjort noe etter at vi hadde avsluttet samtalen. Rastløsheten rev i kroppen, det skulle bli godt å komme til New York. Og ingenting ville bli deiligere enn å få bryllupet overstått.

Helmer banket på den åpne døra noen timer utpå ettermiddagen.

Noen ganger er han latterlig beskjeden.

– Jeg ville bare minne om utviklingssamtalen, sa han.

Jeg så på ham uten å blunke.

– Din? spurte jeg overrasket.

– Belles, sa han.

– Faen også.

Jeg sverger: Batman kunne ikke kommet seg raskere fra kontoret mitt til skolen. Jeg kjørte som om jeg hadde en fødende kvinne i baksetet. Og hele veien grublet jeg over om også dette var en oppgave jeg kunne delegere til en framtidig au pair.

Jeg ville aldri valgt å få barn, det er like greit at jeg er tydelig med det. Søsteren min og mannen hennes døde, og Belle ble alene igjen. Det var da jeg oppdaget at det fantes lojaliteter som er så selvfølgelige at vi aldri bryr oss om å konstatere at de fins. Vi bruker dem bare når livet blir vanskelig, og da er de der – ofte helt vedlikeholdsfrie. Belle skulle ikke vokse opp i fosterhjem. Det var en tanke så naturlig at da den først hadde kommet til overflaten, var den ikke mulig å fortrenge.

– Jeg tar henne, hørte jeg meg selv si.

Hun var knapt et år da. Nå, sju år senere, kan jeg ikke forestille meg et liv uten henne.

Det er ikke alle foreldre som kjører til ungenes utviklingssamtale i en Tesla, men på den annen side har jeg ganske lite til felles med andre foreldre. Jeg hater foreldremøtene på skolen til Belle, jeg hater prektigheten og den sjeledrepende følelsen av at det i enhver gitt situasjon fins et Riktig og et Galt, og faen ta den som ikke ser forskjellen på det. For ikke å forvirre noen, gjør jeg praktisk talt alt feil, da blir det færre diskusjoner.

Men av klasseforstanderen til Belle fikk jeg skryt. Belle var så langt framme i alle fag. Hun var smart, sterk og varm.

– Hun er svært empatisk, sa læreren hennes. En god lagspiller. Har både vinnerinstinkt og lederegenskaper. Det er en uvanlig kombinasjon av evner.

– Ja visst, sa jeg bare, og antok at det var egenskaper som kom fra noen andre i slekten.

I min nærmeste familie er vi en hardnakket gjeng med individualister, men det er selvfølgelig hyggelig at Belle hadde blitt noe annet.

Jeg hentet henne på SFO etterpå. Hun snakket høyt og ivrig om dagens skogtur. Himmelen var faretruende mørk da jeg kjørte hjem. Det gjorde meg nedfor og sløv.

– Belle, hva sier du om å flytte til Mallorca? sa jeg.

Jeg sa det mest på spøk, men en stadig større del av meg begynte å bli rimelig lei det svenske møkkaværet.

– Det er jo bryllup snart, sa Belle forundret. Klart vi ikke kan flytte.

Hun gjespet i baksetet.

Jeg skyndte meg å si noe så hun ikke skulle sovne seksti sekunder før jeg parkerte bilen.

– Læreren din sa at du er kjempeflink på skolen, sa jeg. Det var hyggelig å høre.

Jeg likte egentlig ikke å bruke ordet flink, men kom ikke på noe bedre.

Belle svarte ikke. Bilen gled inn i oppkjørselen, og jeg trykket på knappen til garasjeporten, fjernstyrt fra bilen.

– Belle? Du må ikke sovne nå.

Jeg kikket i bakspeilet. Belle satt blek og stirret storøyd ut gjennom ruta.

Hva i helvete?

– Belle?

Hun fortsatte å se ut gjennom vinduet.

– Martin, det er noen som har gått i hagen vår.

Jeg fulgte blikket hennes og så det hun allerede hadde sett. Tett inntil huset var det fotspor i snøen. Det var som om noen hadde gått en runde rundt huset, og deretter gått opp i røyk.

3

ELLER SATT SEG på trappa.

I samme stund som jeg tenkte å sette bilen i revers og suse ut fra tomta, så jeg en skikkelse reise seg fra skyggene som gjorde trappa foran hovedinngangen til et dunkelt sted.

– Bli her, sa jeg til Belle og åpnet bildøra.

– Aldri i livet, sa hun og løsnet sikkerhetsbeltet.

Skikkelsen gikk sakte mot bilen. Jeg kunne ikke se om det var en mann eller en kvinne, men holdningen var rak og stegene lette.

Jeg noterte meg bak øret at det var grunn til å fortsette med barnesikring på dørene i baksetet, og gikk ut av bilen.

– Martin? sa skikkelsen. Martin Benner?

Nå hørte jeg at det var en mann. Ingen tvil. Dessuten var han ung.

– Ja, det er meg.

Allerede før gjesten hadde kommet så nær garasjen at jeg kunne se hvordan han så ut, skjønte jeg hvem han var.

Au pairen.

– Det er jeg som er Marcel.

Resten kom som en overraskelse.

– Magda sa det var greit at jeg kom hit i dag.

Jævla Magda. Oppgi adressen min på den måten. Eller var dette hennes versjon av «jeg ber ham ta kontakt»?

Likevel kunne jeg ikke la være å smile. Marcel hadde noe svært avvæpnende over seg. Tonefallet hans var mykt, nesten syngende. Det var ikke noe feil med svensken hans, men den franske aksenten var tydelig. Den antydningen til vaktsomhet jeg hadde følt tidligere, forsvant.

En au pair.

Min au pair.

En mannlig barnevakt i stedet for en kvinnelig.

Jeg mønstret ham ovenfra og ned. Han hadde ordentlige vinterstøvler på føttene, og en stor, grønn topplue. Uvanlig små føtter til mann å være, og uvanlig lys stemme.

Han tok av seg hansken på høyre hånd. Det dampet hvitt av pusten hans.

– Marcel, sa han og rakte fram hånden.

– Martin, sa jeg. Hyggelig å treffe deg.

Belle dro som en gal i dørhåndtaket. Stemmen hennes gjallet fra bilen.

– Slipp meg ut!

– Det var ikke meningen å skremme dere, sa Marcel.

Han virket genuint bekymret.

– Det går bra, sa jeg.

Marcel så på bilen.

– Kan jeg?

Han nikket mot Belle som nå presset nesen mot ruta (til tross for at hun visste at jeg ikke liker det) mens hun så på oss med store øyne.

Øynene til søsteren min.

– Vær så god, sa jeg.

Marcel åpnet døra for Belle. Hun var mer mistenksom enn jeg, det kunne jeg se.

– Du må være Belle, sa Marcel.

Hun nikket alvorlig.

– Jeg er Marcel, hyggelig å treffe deg.

De håndhilste. Belle dro skolesekken ut av bilen.

– Fint hus dere har, sa Marcel.

– Takk, sa jeg.

Snøen gjorde at huset framsto som mer storslagent enn det gjorde alle andre tider på året.

Belle kikket på meg. Hun ville ha en forklaring på hvem mannen som het Marcel var, og om hun ikke fikk det snart, ville hun be om det. Høyt. Jeg hadde ikke rukket å informere henne om mine planer om å skaffe en au pair som skulle bo i huset, men jeg ventet heller ikke at det ville bli noe problem. Belle var vant til at jeg jobbet mye. Hun var vant til at jeg trengte hjelp for å få livet til å gå opp.

Belle dro i den grønne sekken og stilte seg nær meg. Hun hadde egentlig ønsket en rosa sekk, men jeg hadde klart å overtale henne om at det var bedre med grønn.

– Det er mer pondus i grønt, hadde jeg sagt.

– Hva er pondus?

– Noe av det viktigste som fins. Noe som gjør en til en vinner.

– Men jeg har jo masse rosa ting.

– Ja, jeg vet det. Og de er kjempefine. Og de har også masse pondus. Men trikset er å blande, Belle. Du vil ikke gå på skolen og se ut som Barbapappa, helt rosa? Eller som Nasse?

Det ville hun ikke, men hun nølte betenkelig lenge.

– Jeg håper du vil bli med inn en stund, sa jeg til Marcel. Så kan vi prate litt.

Han nikket og ventet sammen med Belle mens jeg kjørte bilen inn i garasjen. På en eller annen merkelig måte hadde jeg allerede akseptert Marcel som en del av livet mitt. Mens han sto der i snøen, den latterlig vinterkalde dagen i april, visste jeg det bare: Han skal vi ha.

Belle smøg hånden sin i min da jeg låste opp ytterdøra.

– Kjenner du ham? sa hun.

To låser, to nøkler.

– Nei, sa jeg.

To alarmer (en for utsiden av huset, en for innsiden), to koder.

Marcel holdt seg i bakgrunnen.

– Hva skal han gjøre her? hvisket Belle.

– Jeg tenkte han kanskje kunne passe deg når jeg jobber, sa jeg.

Belle så forbløffet på meg.

– Skal jeg lukke døra, eller går noen av de fjorten alarmene dine av da? sa Marcel.

Han blunket til Belle og fikk et forsiktig smil til svar.

– Kom inn i varmen, sa jeg.

Jeg burde gjort noe med mangelen på en au pair mye tidligere. Men livet hadde kommet i utakt på grunn av bryllupet og Henrys bortgang. Alt og alle måtte tre tilbake.

Det var egentlig ikke så mye å prate om. Marcel tilbrakte noen timer med meg og Belle, og jeg ba om en kopi av passet hans, pluss referanser. Det var ikke nok at han ga et strålende førsteinntrykk. Jeg ville vite hva tidligere arbeidsgivere mente om innsatsen hans, og ville også få oversikt over arbeidsgiverne.

Jeg viste Marcel leiligheten i kjelleren. Egen inngang, eget tekjøkken. Og så forsikret jeg ham om at han selvfølgelig ville få tilgang til egen bil.

– Dette blir helt topp, sa han.

Øynene skinte.

Han skulle ta et kurs i design på Tilskjærerakademiet. Hans store lidenskap var mote og klær. Vi hadde ikke spesielt mye til felles, men det var liksom en forutsetning for arrangementet vårt. Hadde han vært som meg, ville han ikke blitt au pair.

Belle kom løpende da Marcel skulle gå. Hun ville stå midt i døråpningen med ytterdøra åpen og vinke da han gikk. Det var to kuldegrader, og vinden var kald.

– Kommer ikke på tale, sa jeg. Du kan vinke fra vinduet.

Fotsporene rundt huset var fortsatt synlige i snøen. Det var noe ved dem som gnagde meg. Hvorfor hadde Marcel brukt tid på å gå rundt og kikke inn gjennom vinduene?

– Skal Marcel bo her nå? spurte Belle.

– Forhåpentlig, sa jeg.

Da jeg hadde lagt Belle, satte jeg meg i biblioteket med en kopp kaffe. Det er et utsøkt sted, med plassbygde hyller som ble oppført samme år som huset ble bygd, rundt forrige århundreskifte. Men framfor alt rommet det kunst for millioner. Jeg er en rik mann som har sluttet å tro på aksjer og fond, og derfor gått over til mer langsiktig sparing i kunst og antikviteter. Klart jeg trenger innbruddsalarmene.

Jeg sendte en tekstmelding til Magda og takket henne for hjelpen.

Sekundet etter ringte mobilen min. Jeg tenkte det var Magda. Men kvelden bød på nok en overraskelse.

– Hei.

Jeg rettet meg opp umiddelbart. Det var Jennifer Dahlén som ringte, politibetjenten jeg hadde kontaktet angående Alejandro Ortega. Jeg hadde nesten glemt møtet med Alejandro, men nå ble jeg minnet på det.

– Den mannen du spurte meg om, sa Jennifer. Jeg fant ikke noe på ham.

Jennifer var en av mine få gjenværende venner i politiet. De andre hadde aktivt vendt meg ryggen, eller rett og slett valgt å slutte å ta kontakt.

– Det var verdt et forsøk, sa jeg. Takk for at du prøvde.

– Veldig lite å takke for, søket jeg gjorde på navnet hans, ga ingenting, sa Jennifer. Han kan jo like gjerne hete noe helt annet.

Det hørtes ut som om hun kjørte bil.

– Jeg vet det, sa jeg. Men som sagt, jeg ville prøve.

Det ville tydeligvis Jennifer også, for hun sa:

– Har du lyst til å treffes en kveld?

Jeg så ut gjennom vinduet igjen. Jeg som aldri hadde tenkt å kjøpe hus. Nå satt jeg i en tre hundre og femti kvadratmeter stor villa ute i Djursholm. Kveldståken hadde smøget seg inn i hagen. Det var ingen nye fotspor å se.

– Jeg vet ikke, sa jeg. Men jeg kommer gjerne tilbake på det.

Jennifer lo dempet.

– Min dør er alltid åpen for deg.

– Uforsiktig, sa jeg.

Så lo vi begge to. Jeg ble alvorlig først. Det summet i telefonen. Jeg hadde fått en e-post fra Marcel med kopi av passet og kontaktopplysninger til referansene.

– Forresten, kan du sjekke et navn til?

– Tuller du?

– Marcel Girard. Den nye au pairen min. Eller Belles, for å være korrekt.

En ny latter runget i telefonen.

Jeg ble lovet hjelp, og sendte i samme slengen kopien av passet til Jennifer.

Noen tutet i bakgrunnen.

– Jeg må legge på nå, sa Jennifer. Jeg kommer tilbake med opplysninger om au pairen din. Men du, dette kommer til å koste deg minst to sterke drinker på Gondolen.

– Gondolen? sa jeg. Er det det nye purkestedet?

– Nei, men det er et sted der mannen min garantert ikke vil dukke opp.

Vi avsluttet samtalen. Jennifer skulle få drinkene sine, men ikke denne kvelden.

En bevegelse i hagen fanget oppmerksomheten min. En stor hare hoppet tvers over snødekket og raskt bort mot buskene. Forsvant i tåken.

Det var først da jeg kom på hva som hadde gnagd meg da jeg skulle si ha det til Marcel. Da jeg så fotsporene i snøen.

Marcel hadde små føtter, støvlene hans var betydelig mindre enn mine. Men sporene i hagen etter den som hadde gått en runde rundt huset, var mye større.