MARIUS HORN MOLAUG

VERDENS

VERSTE

MILJØSVIN

ILLUSTRERT AV
KRISTOFFER KJØLBERG

KAPITTEL 1

Det var vanligvis ganske mye lyd i skolegården om morgenen. Men det var én lyd som alltid overdøvde alt og alle. Det var lyden som fikk høreapparater til å eksplodere og små barn til å tisse på seg av frykt.

Den grufulle lyden begynte borte ved skoleporten, spredte seg forbi huskestativet og la seg etter hvert som et teppe av bråk over hele skolegården. Det var lyden av rektor. Det vil si, bilen hans. Eller … bil og bil. Den var mer en bråkete eksosmaskin enn en bil.

Inni maskinen satt rektor og smilte ondskapsfullt. Hver morgen humpet han gjennom skolegården. Og hver morgen måtte alle i skolegården rømme unna for ikke å miste hørselen, få svarte lunger eller bli asfaltmos.

Kent og jeg satt som vanlig på benken utenfor klasserommet vårt. Fra benken hadde vi god utsikt til rektors forestilling. Det var blitt en slags tradisjon, som å se en kjent film igjen og igjen.

Kent elsker skrekkfilmer, så for ham var dette kanskje dagens høydepunkt.

For oss andre var det en lidelse. Jeg stønnet og holdt meg for ørene.

– Vi mangler bare popkorn, Ruben. I morgen tar vi med popkorn. Samme tid, samme sted. Du fikser cola og popkorn, ok? Og sofaputer! Vi trenger noe mykt å sitte på. Kent gliste og la de store pailabbene sine på fanget mitt. Jeg stønnet igjen.

– Dette er mye verre enn skrekkfilm, Kent. Dette er ekte skrekk. Rektor er ingen skuespiller. Se på den lille gutten der, da. Den skjelvingen er ekte greier.

Rektor hadde stanset bilen foran en førsteklassing. Han satt på huk og så inn i støtfangeren med store, livredde øyne.

Rektor sveivet ned vinduet og brølte.

– FLØTT DEG, JEG VIL IKKE FÅ BLOD PÅ BILEN MIN! Du vet hvorfor den er full av bulker, ikke sant? Rektor strøk håndflaten ømt over den rustne lakken. – Dette og dette og dette og dette er barnebulker! Alle bulkene er merker etter barn som ikke ville fløtte seg for meg! Så MOVE YOUR ASS! MOVE YOUR BABY ASS!

Den lille gutten klarte så vidt å krabbe skjelvende unna før rektor tråkket inn gassen igjen. Han kjørte sikk sakk mellom skrikende småbarn helt til han stoppet foran inngangsdøra. Der parkerte han så nær døra det var mulig å komme, slik at han bare kunne rulle ut av sjåførsetet, inn i bygningen og inn på rektorkontoret uten å røre bakken eller risikere å få i seg en eneste munnfull frisk luft.

I dag skrudde han ikke engang av motoren. Eksosen fortsatte å pumpe ut i skolegården mens rektor for lengst hadde forsvunnet inn på kontoret sitt. Da ble det for mye, selv for Kent. Det var ikke mange som turte å snakke med rektor frivillig, men Kent var en av dem. Han løp bort til vinduet hans og banket på. – Rektor, du glemte … HOST! … å slå av motoren!

Etter en stund gikk vinduet opp og rektors hode stakk ut.

– HVA MASER DU OM?

– Bilen din. Motoren.

Rektor lo. – Det verste som fins er kalde biler. Jeg vil da ikke fryse på rumpa når jeg skal kjøre hjem etterpå. Rumpa mi fortjener varme. Hvis jeg hadde blitt forkjøla, kunne jeg ha smittet dere! Tenk så ille DET ville vært, da! Jeg tenker på deres beste. Alltid! ALLTID!

Rektor smelte igjen vinduet mens eksosen fortsatte å strømme ut av eksosrøret og inn i lungene til alle som befant seg i nærheten. Flere av elevene hadde begynt å få en stygg hoste. Lille Konrad mente at rektor hadde gitt ham kols.

– Slapp av, røyken forsvinner opp i lufta og blir borte. Eksos er kos! pleide rektor å si når noen klaget.

Han brukte til og med bilen i skoletimene.

Rektor var i det hele tatt veldig lite opptatt av alt annet enn seg selv. Og aller minst var han opptatt av miljøet.

Jeg reiste meg fra benken og gikk mot Kent. Forestillingen var over.

– Det er flaut å ha en rektor som er sånn, sa jeg.

– Enig, sa Kent. – Selv jeg begynner å bli lei av showet hans, og jeg elsker show, det vet du.

– Nok er nok, sa jeg.

– Ja, nok er faktisk nok, sa Kent. – Vi må gjøre noe med det miljøsvinet.