Bjørn Ingvaldsen

Nudistene

Ny

– Tjodleik, sa han.

Det var rektor som kom drassende med ham. Plasserte ham liksom foran hele klassen og sa at dette var den nye gutten som skulle gå i klassen vår.

– Du får fortelle hva du heter, sa rektor.

– Tjodleik, sa han.

Jeg stønnet høyt. Hva slags foreldre gir ungen sin navnet Tjodleik? Hvis du ikke vil at de skal bli mobbet, mener jeg. Vil du at ungen skal bli mobbet, er navnet sikkert helt greit.

– Så hyggelig, sa Saksa, læreren vår. – Velkommen til 8B.

Hun greip fyren i hånda og ristet den.

– Gleden er på min side, svarte Tjodleik.

Nå stønnet hele klassen. Folk himlet sånn med øynene at den automatiske markisen utenfor oppfattet det som vindkast og begynte å nøste seg inn. Gleden er på min side. Av sikkert sju millioner skoleelever her i landet hadde den aller teiteste begynt i vår klasse. Gleden er på min side. Ingen sier slikt. Ingen.

Så stakk rektor, sikkert fornøyd med å ha stappet enda en elev inn i skolen sin. Jeg er ikke bombesikker på om det stemmer, men jeg mener å ha lest et eller annet sted at rektorer får betalt for hver elev de kan skaffe til skolen. Noe med budsjett eller noe sånt.

Dagen før hadde vaktmesteren vært inne med en ny pult. Klasserommet vårt var egentlig fullt, men så dyttet de altså en ekstra pult inn likevel. Saksa og vaktmesteren snakket litt om hvor den nye pulten kunne stå. Foran eller bak. Men så fant de ut at det sikkert ikke var noe koselig for den nye eleven å sitte på forreste eller bakerste rad. Så derfor flyttet de rundt på alle pultene på midtrekka og satte den nye midt i. Rett foran meg. Jeg protesterte selvsagt, for nå kom den nye mellom meg og Sina. Og da ble det jo full sprekk i Team Rosin, selve drømmeteamet i klassen. Vi som alltid henger sammen. Jeg er Ro, siden jeg heter Rose, og Sina er Sina. Det var faren til Sina som begynte å kalle oss Rosina, siden vi alltid var sammen. Men det var det ikke så kult å bli hetende på skolen, så vi fant på Team Rosin. Ingenting og ikke noe skal komme mellom oss. Faktisk protesterte vi så mye og så høyt at Saksa der og da bestemte at Sina og jeg ikke fikk bli med på klasseturen til Danmark til våren. Riktignok hadde hun truet med reisenekt noen ganger før, når Sina og jeg hadde utfoldet oss litt mer enn hun likte. Eller pratet for mye i timen. Men nå bare bestemte hun at vi ikke fikk bli med. Vi protesterte alt vi kunne, og det er ganske mye, uten at det hjalp.

Slik ble det. Pulten sto midt mellom oss, og vi ble straffet for ikke å ville ha den der. Så urettferdig kan Saksa være. Men vi ville ikke bli tråkket på. Ikke av Saksa og i hvert fall ikke av en fyr som heter Tjodleik.

Og så satt han der. Tjodleik. Han nikket og smilte til alle rundt seg, som om han var en lærervikar eller noe. Dette ble bare mer og mer dust. Alle vet at er du ny i en klasse, skal du sitte og se ned i pulten og være sjenert i minst ei uke. Du skal vente til noen begynner å snakke til deg før du sier noe og du skal ikke smile til noen som helst. Ikke alle liker å bli smilt til. Ikke jeg, i hvert fall.

– Bare for å si en ting til deg, Tjodleik, sa Saksa. – Her i klassen er det ikke lov å ha mobil med til pulten. Ikke at du trenger å gjøre det nå, men etter neste pause må du også legge mobilen din i plastkassa borte ved døra. Og den må være helt avslått, ikke på lydløs.

– Jeg har ikke mobil, jeg, svarte Tjodleik, – vi bruker ikke det i min familie.

Nå himlet alle så mye at det hørtes ut som en flokk duer som blir skremt opp av en løpende unge.

– Dere bruker ikke mobiltelefoner dere, nei, sa Saksa. – Sikkert fornuftig.

Hun så egentlig ikke ut som hun mente det. For Saksa sitter alltid og fikler med noe nede i skuffen på kateteret, og alle skjønner at hun taster på mobilen sin. En i klassen spurte henne en gang hva hun holdt på med nede i skuffen.

– Leter etter ei saks, svarte hun og ble knall rød i toppen.

Derfor kaller vi henne Saksa.

På vei ut til pause ropte Saksa på Sina og meg.

– Kan ikke dere ta dere litt av den nye gutten? spurte hun. – Slik at han blir en del av klassemiljøet.

– Hæ, sa Sina. – Vi? Er du seriøs?

– Jeg bare spurte, sa Saksa.

– Spør noen andre, sa jeg. – Noen av dem som får være med på klasseturen.

Men hun trengte visst ikke å be noen ta seg av Tjodleik. Han hadde jo ikke forstått konseptet «ny i klassen» og durte på som om han skulle være bestevenn med alle. Sina og jeg sto borte ved porten sammen med noen i klassen og noen i A-klassen da han bare kom bort til oss.

– Hei, sa han. – Jeg regner med at dette er den populære gjengen, håper det er greit at jeg er sammen med dere.

Ingen kom på noe bra å si, bortsett fra Janne, og alt hun kom på var «okei, da».

– Ble det litt pinlig taushet fordi jeg kom? sa Tjodleik og så på oss.

– Æ, nei, sa Janne. – Vi pleier bare ikke å snakke så mye.

– Da foreslår jeg at vi snakker om kjærester, durte Tjodleik på. – Er det mange av dere som har kjæreste?

Jeg trodde jeg skulle ramle rett bakover.

– Klart det, sa Sina. – Om du synes du har noe med det. Har du kjæreste, da?

– Nei, svarte Tjodleik. – Jeg har aldri hatt noen. Men det var ei jeg var veldig betatt av på den skolen jeg gikk på før. Hun heter Trudhild.

Vi trodde vi skulle slå knute på oss av latter, hele gjengen. Hvem er det som snakker sånn? «Betatt av». Og så Trudhild. Det ble bare verre og verre.

– Ville ikke Trudhild være kjæreste med deg, da? spurte Janne.

– Nei, svarte han. – Enda jeg hadde med blomster til henne og et dikt jeg hadde lagd selv. Vil dere høre det?

Vi lo så vi brølte.

– Helst ikke, sa Leah.

– Hva skjedde med Trudhild? spurte Sina. – Traff hun en som het Fjøsnisse?

Tjodleik ristet på hodet.

– Nei, hun giftet seg med en som heter Reidar. De flyttet til Oslo.

– Hva, sa Janne. – Giftet hun seg? Hva slags sted er det du har bodd på? Gikk hun ikke i klassen din, da? Hvor gammel var hun?

– Omtrent tretti, sa Tjodleik.

– Tretti år og gikk på skolen?

– Ja, hun var læreren vår.

– Var du forelsket i læreren? Sånn som i sangen? Seriøst?

– Jeg vet ikke, svarte Tjodleik. – Siden jeg aldri har vært kjæreste med noen, kan jeg ikke vite om det var forelskelse eller ikke. Men jeg var i hvert fall betatt.

– Hva søren er «betatt»? spurte Sina.

– Det er sånn når man liksom kjenner noe nede i magen, som et slags sug, eller som om noe skal ut. Har ikke dere kjent det slik?

– Høres ut som å være sulten, sa Janne.

– Eller dritetrengt, sa jeg.

– Men nå, fortsatte Tjodleik, – har jeg bestemt meg for å få en kjæreste på min egen alder. En av dere.

Han så på oss omtrent som en hund som tigger mat. Sånn «skal ikke jeg få noe, da». Vi kjente liksom blikket hans treffe oss – fra Sina, Janne, Ulrikke, Leah, Martine, Lykke, Mia og Sanna til meg. Det er noe av det ekleste jeg noen gang har følt. Heldigvis kom Sina på noe å si.

– Trodde du det, du, da? sa hun.

Tjodleik sto og smilte. Han flirte ikke, han bare smilte. Som en dum unge på fire år. En slik som ikke kan si «R» og derfor sier «kjæleste». Sånn så han ut.

– Klart det, sa han. – Jeg skjønner at dere er de populære og kule her. Og jeg er en slik som setter meg høye mål. Derfor har jeg bestemt meg for å bli kjæreste med en av dere. Men dere kan få velge selv hvem det skal bli. Nå stikker jeg, slik at dere kan debattere dere imellom hvem som skal få æren. Så kan dere gi meg beskjed når dere er enige. Er det greit?

Ingen av oss svarte. Vi bare så på hverandre mens Tjodleik gikk for å mase på noen av guttene i klassen. Det var visst Leah som begynte å le først. Hun ristet litt, så lo hun. Og plutselig lo vi, hele gjengen. Vi lo så høyt at alle andre der ute på skoleplassen snudde seg mot oss. Den eneste som ikke snudde seg, var Tjodleik. Han sto med ryggen til og bablet med noen av guttene i klassen. Men han hørte helt sikkert at vi lo, og han skjønte nok at det var ham vi lo av.

Det var Ulrikke som sa det først.

– Han er jo litt søt, da.

Så sluttet vi å le og begynte å diskutere om han egentlig var søt og om han var søt som en hundevalp som hadde tisset på teppet. Eller søt som det som er inni en marshmallow som har falt av pinnen og ned i bålet og blitt til en svart klump ingen vil ha. Så ringte det inn igjen og vi skulle ha gym.