Alexander Kielland Krag

Dette blir mellom oss

Roman

Til Magnus

Det er første dagen i andreklasse. Jeg har byttet skole, og jeg kjenner bare én person i den nye klassen min. Han heter Max, og jeg må minne ham på at jeg heter Felix og at vi spilte tennis sammen på ungdomsskolen. Han nikker og sier Sant det, han husker det til slutt.

Jeg har tatt noe jeg har fått av mamma for at jeg ikke skal være for nervøs, men jeg vet ikke om det virker. Stemmen min høres hul ut da jeg sier Hei til jenta ved siden av ham. Hun heter Mia, og jeg tror ikke hun fatter noen interesse for meg. Likevel setter jeg meg på plassen ved siden av Max, hvor ellers skal jeg gjøre av meg, det er her jeg havner. Jeg har aldri hatt lett for å få venner.

Max og Mia, og jeg litt bak, går til biblioteket for å hente bøker. Jeg blir presentert for noen jeg glemmer navnet på med det samme. Biblioteket er fullt av andre elever, og jeg har lyst til å gråte.

Da jeg har hentet alle bøkene jeg trenger og har armene fulle, ser jeg deg for første gang. Du står ved skranken litt bortenfor meg. Du har kort hår og grønn T-skjorte. Du har sommerbrune armer. Du gjesper uten å holde deg for munnen. Jeg prøver å se hvilken farge du har på øynene, men du er for langt unna.

Plutselig ser du opp og i min retning, og så er vi i en film: I et øyeblikk blir vi stående og se på hverandre før noen går mellom oss. Jeg skulle ønske at det er romantisk. At alt rundt oss stopper opp og skjer i sakte film, at jeg kan se deg blunke sakte, sakte. Men i stedet skjer det raskt, nesten for raskt til å legge merke til det i det hele tatt. Det tar bare et sekund, og så er det over.

Du går mot utgangen. Jeg følger etter, raskt, for å kunne støte på deg liksom tilfeldig, men det er for mange elever mellom oss. Du rekker frem til døren flere sekunder før meg. Jeg ser hodet ditt i havet av andre, finner det og mister det av syne igjen flere ganger, som om du drukner, og så blir du helt borte.

Jeg tror du er den peneste gutten jeg har sett i hele mitt liv.

Mamma og pappa kjøpte huset raskt. Jeg tror de gjorde det for å få meg vekk fra Stavanger. Fra den ene dagen til den neste var det bestemt at mamma, Leo og jeg skulle flytte tilbake til Oslo. Pappa kunne ikke bli med på grunn av jobben. Det er bare noen uker siden.

Fra vinduet på soverommet mitt i andre etasje kan jeg se ut på trekronene i gaten. Jeg ser mammas bil i oppkjørselen og sparkesykkelen til Leo på plenen foran huset. Han hopper på en ny trampoline sammen med noen han allerede er blitt venner med. Jeg setter bøker fra tre esker inn i en bokhylle og løper en tur med Boffe og kjøper rømme til middagen for mamma. På veien tilbake står du på andre siden av gaten og jeg får hjerteklapp. Jeg stopper opp og Boffe drar i båndet, men så ser jeg at det er ikke deg likevel, bare noen som ligner – en gutt i samme grønne T-skjorte som du hadde på.

I speilet på badet prøver jeg å se hvordan jeg så ut for deg på biblioteket, men jeg klarer ikke å se på meg selv som om det var for første gang. Jeg husker hvordan jeg ser ut, men jeg tror ikke du gjør det.

En av dagene den første uken går jeg forbi deg ved skapene og spør Mia om hun vet hvem du er. Da hun spør hvem jeg mener, har jeg lyst til å si Han pene, men jeg sier bare Du vet, han med brunt hår. Hun sier at du heter Nicolai og at du går på trinnet over, og Hvordan det, er du forelska?

Det finnes noe i meg som jeg ikke styrer over, som forteller noe om meg som jeg vil holde hemmelig. Jeg blir redd for at jeg gjør noe som røper meg: måten jeg går på, snakker på, sitter på, det jeg sier? De fant det ut i Stavanger, det endte ikke godt. Jeg har lyst til å svare Ja, men jeg sier Nei, og Mia sier at hun bare tulla, og da sier jeg Bra.

I neste time prøver jeg å søke etter deg på nettet. Jeg skriver Nikolai og Nikolay og Nicholai og Nicolaj og til og med Nicolaij, selv om jeg er ganske sikker på at ingen skriver det på den måten. Det kommer opp mange treff, men ingen av dem er deg.