Laurent Binet

Sivilisasjoner

Roman

Oversatt fra fransk av

Tom Lotherington, MNO

«Kunsten gir liv til det som historien har tatt livet av.»

Carlos Fuentes:

Cervantes eller Kritikk av lesekunsten

«På grunn av forvirringen de levde i,

helt uten noen samforstand,

var det uhyre lett å erobre dem.»

Inka Garcilaso de la Vega:

Kongelige bemerkninger om inkaenes Peru

FØRSTE DEL

Frøydis Eiriksdatters saga

1. Eirik

Det var en kvinne som het Aud den Djuptenkte, datter av Kjetil Flatnese, som hadde vært dronning. Hun var enke etter Olav Kvite, som var hærkonge og rådde over Irland. Da mannen var død, dro hun til Hebridene og videre til Skottland, der sønnen hennes, Torstein Røde, så var blitt konge, før skottene svek ham og han falt i et slag.

Da Aud fikk spurt sønnens død, la hun ut på havet med tjue frie menn og seilte til Island, der hun gjorde nåm på alt land mellom Dugurdselva og Skraumaspranget.

I følget hennes kom mange gjeve menn som var blitt hærtatt på vikingtokt i vesterled, og som nå var for treller å regne.

Det var en mann som het Torvald, han hadde reist fra Norge for noen draps skyld sammen med sønnen sin, Eirik Raude. De var bønder og dyrket jorden. Øyolv Møkka, som var i slekt med en nabo av Eirik, slo i hjel en av Eiriks treller en dag fordi trellene hans hadde løst ut et jordskred. Eirik slo da i hjel Øyolv Møkka. Han slo også i hjel Holmgange-Ravn.

Så ble han dømt fredløs.

Han satte bo på Oksenøy. Han lånte bort benkestokkene sine til naboen, men da han kom for å få dem tilbake, nektet naboen å gi dem fra seg. De sloss, og flere menn falt. Han ble igjen dømt fredløs på Torsnestinget.

Da kunne han ikke bli værende på Island, og han kunne ikke fare tilbake til Norge. Han valgte derfor å seile ut mot landet som sønn av Ulf Kråke hadde sett en gang han hadde drevet vestover. Dette landet døpte han Grønland, for han sa at folk ville få lyst til å dra dit om landet hadde et godt navn.

Han ektet Tjodhild, datterdatter av Torbjørg Knarrbarmen, og fikk mange sønner med henne. Men han fikk også en datter med en annen kvinne. Hun het Frøydis.

2. Frøydis

Om mor til Frøydis vet vi ikke noe. Men liksom brødrene sine hadde Frøydis arvet utferdstrangen etter faren, Eirik. Så hun la ut med båten som halvbroren hennes, Leif den heldige, hadde lånt til Torfinn Karlsevne for å finne veien tilbake til Vinland.

De for mot vest. De var innom Markland, så nådde de frem til Vinland og fant igjen leiren som Leiv Eiriksson hadde forlatt.

Landet syntes dem vakkert og skogkledd, skogene strakte seg helt ned til vannet med hvite sandstrender langs kysten. Det var mange holmer og skjær der. Dag og natt var likere fordelt enn på Grønland og Island.

Men det var også skrælinger der, som lignet på småvokste troll. De var ikke enfotinger som de hadde hørt det fortalt, men de hadde mørk hud og var begeistret for røde stoffer. Grønlenderne byttet de røde stoffene de eide, mot pels og dyreskinn. De handlet med hverandre. Men en dag var det en brølende stut som tilhørte Karlsevne, som brøt ut av innhegningen sin og satte en støkk i skrælingene. De gikk da til angrep på leiren deres, og Karlsevnes menn ville ha blitt fordrevet om det ikke hadde vært for Frøydis, som ble rasende da hun så dem stikke av, hun trev et sverd og stormet angriperne i møte. Hun rev i serken sin så den spjæret og slo seg på pattene med flatsiden av sverdet, alt mens hun skjelte skrælingene huden full. Hun raste avsindig og forbannet de pysete fellene sine. Da ble grønlenderne skamfulle og vendte om, og skrælingene, forferdet ved synet av denne vilskne og kjøttfulle skapningen, mistet kamplysten og trakk seg tilbake.

Frøydis var med barn og lite omgjengelig. Hun røk uklar med to brødre som hun hadde vært i forbund med. Da hun ville overta skipet deres, som var større enn hennes eget, befalte hun mannen sin, Torvard, å drepe dem med alle deres menn, og det ble gjort. Frøydis drepte kvinnene deres med øks.

Vinteren gikk, og det nærmet seg sommer. Men Frøydis torde ikke vende tilbake til Grønland, for hun var redd Leif, bror hennes, ville bli harm når han fikk spurt at hun hadde gjort seg skyldig i drap. Men hun merket at folk var på vakt mot henne, og at hun ikke lenger var ønsket i leiren. Hun utstyrte de to brødrenes skip og gikk om bord med ektemannen sin, en del menn, noe kveg og noen hester. De som ble igjen i den lille kolonien i Vinland, var lettet over at hun dro. Men før hun la ut på havet, sa hun til dem: «Jeg, Frøydis Eiriksdatter, jeg sverger på at jeg kommer tilbake.»

De satte kurs sørover.

3. Syden

Den brede knarren seilte langs kysten. Det kom en storm, og Frøydis ba til Tor. Skipet var nær ved å smadres mot klippene. Buskapen om bord var så skremt og rautet så høyt at folkene holdt på å dumpe dem, for de var redde de kunne få hele skipet til å kantre. Men til slutt gikk gudens vrede over.

Ferden varte lenger enn de hadde gjort regning med. Mannskapet fant ikke noe sted å legge til land, for klippene var for høye, og når de oppdaget en strandbredd, fikk de se truende skrælinger som spente buene sine og kastet stein etter dem. Det var for sent å seile østover, og Frøydis ville ikke gjøre vendereis. Folkene fisket til matauk og noen av dem drakk sjøvann og ble syke.

Midt mellom roerne, mellom to tofter, en dag da ingen vind fra nord kom til og fylte seilene, nedkom Frøydis med et dødfødt barn som hun ville kalle Eirik etter bestefaren. Så overga hun barnet til sjøen.

Omsider fant de en våg der de kunne legge til land.

4. Soloppgangens land

Vannet var ikke dypere enn at de kunne vasse inn på sandstranden. De hadde med seg buskap av alle slags dyr. Det var et vakkert land. Det eneste de måtte passe på, var å få utforsket det.

Det var prærier og skoger med god avstand mellom trærne. Vilt var det rikelig med. Fisken sto tett i elvene. Frøydis og fellene hennes bestemte seg for å reise en leir nær kysten, i ly for vinden. De hadde godt med proviant og tenkte på å bli værende der over vinteren, for det ante dem at vinteren måtte være mildere, eller i hvert fall kortere enn i landene der de var født. De yngste var født på Grønland, de andre kom fra Island eller Norge, som faren til Frøydis.

Men en dag de hadde trengt dypere inn i landet, oppdaget de en oppdyrket mark. Det var rader med beplantning i rette linjer, som aks av gul bygg med korn som var saftige og knasende sprø. Slik skjønte de at de ikke var alene.

De ville også dyrke knasende bygg, men visste ikke hvordan de skulle få det til.

Noen uker senere dukket det opp noen skrælinger på toppen av åsen over leiren deres. De var høye og kraftige med oljeglatt hud og lange svarte streker malt i ansiktet, som grønlenderne ble skremt av, men denne gangen var det ingen som torde å stikke av så lenge Frøydis var der, av frykt for å bli kalt feig. Forresten virket skrælingene mer nysgjerrige enn egentlig fiendtlige. En av grønlenderne ville gi dem en liten øks for å mildne dem, men det forbød Frøydis, og hun bød dem heller et perlehalsbånd og en brosje av jern. Dette smykket så det ut til at skrælingene satte stor pris på, de sendte det fra hånd til hånd og begynte å krangle om det. Så forsto Frøydis og fellene hennes at de ønsket å innby dem til landsbyen sin. Det var bare Frøydis som tok imot innbydelsen. Mannen hennes og de andre ble igjen i leiren, ikke fordi de var redde for det ukjente, men tvert imot fordi de hadde vært nær på å dø en gang før i et lignende tilfelle. De utpekte Frøydis til utsending og talskvinne, noe som fikk henne til å le rått, for hun hadde skjønt at ingen av dem ville hatt mot til å bli med. Nok en gang skjelte hun dem ut, men denne gangen virket ikke skammen på dem. Så hun alene ble med skrælingene. De gned inn den hvite huden og det røde håret hennes med bjørnefett, så dro de inn i myrlendet om bord i en uthult trestamme. Det kunne gjerne ha gått ti mann i den båten, så store var trærne her i landet. Båten forsvant innover, og Frøydis ble borte sammen med skrælingene.

De ventet på henne i tre dager og tre netter, men ingen la ut på leting etter henne. Ikke engang mannen hennes, Torvard, ville ha våget seg inn i det myrlendte landet.

Og så, den fjerde dagen, kom hun tilbake med en skrælingehøvding som gikk med fargesterke smykker om halsen og ved ørene. Han hadde langt hår, men var barbert på den ene siden, og man kunne vanskelig ha sett for seg en mer statelig skikkelse.

Frøydis fortalte fellene sine at de var kommet til Soloppgangens land, og at skrælingene kalte seg Det første lysets folk. De lå i krig med et annet folk lenger mot vest, og Frøydis var av den mening at de måtte hjelpes. Og da de spurte hvordan hun hadde forstått språket deres, lo hun og svarte: «Kan hende er også jeg en volve?» Hun kalte på mannen som hadde villet gi øksen sin til skrælingene, og denne gangen fikk hun gitt den til sachem-mannen hun var i følge med (for de kaller høvdingene sine sachem). Ni måneder senere skulle hun nedkomme med en datter som hun ville døpe Gudrid, som sin eks-svigerinne, kona til Karlsevne, enken etter Torstein Eiriksson, som hun aldri hadde kunnet fordra (men det er ingen vits i å fortelle om folk som ikke er med i denne sagaen).

Den lille kolonien slo seg ned i nabolaget til skrælingenes landsby, og de to gruppene nøyde seg ikke med å leve sammen uten strid, de hjalp hverandre. Grønlenderne lærte skrælingene å finne jern i torv og bearbeide jernet til økser, spyd og pilspisser. Dermed kunne skrælingene væpne seg effektivt og nedkjempe fiendene sine. Til gjengjeld lærte de grønlenderne å dyrke den knasende byggen ved å stikke korn ned i små jordhauger sammen med bønner og gresskar for at de skulle slynge seg opp om de høye stenglene. Slik kunne de legge seg opp forråd for vinteren når det ble knapt om vilt. Det var ikke noe grønlenderne heller ville enn å bli værende i dette landet. Som pant på vennskap ga de skrælingene en ku.

Men så skjedde det at flere skrælinger ble syke. En av dem fikk feber og døde. Og da gikk det ikke lang tid før den ene etter den andre la seg ned og døde. Da ble grønlenderne redde og ville dra derfra, men Frøydis satte seg imot det. Fellene hennes maste om at farsotten før eller senere kom til å ramme dem også, men hun nektet å forlate landsbyen de hadde bygd. Hun trakk frem at de her hadde funnet fruktbar jord, og at det slett ikke var sikkert at de ville komme over vennligsinnede skrælinger de kunne handle med noe annet sted.

Men høvdingen med de brede skuldrene ble også rammet av sykdommen. Idet han gikk inn i huset sitt, som var en kuppel støttet opp av buede stenger kledd med striper av bark, så han det lå en hop av ukjente lik ved inngangen, det var som en kjempemessig bølge som skulle rive med seg både hans egen og grønlendernes landsby. Og da denne visjonen oppløste seg, la han seg ned, brennhet av feber, og bød dem å hente Frøydis. Da hun kom til, hvisket han henne noen ord i øret som hun var alene om å få høre, men han erklærte høyt for alle som var der, at det folk var lykkelig som var hjemme overalt i verden, og at jernets gave som de reisende hadde gitt til hans folk, ikke ville bli glemt. Han talte til henne om hennes egen situasjon og sa at hun kom til å få en rik skjebne, og barnet hennes likedan. Så segnet han om. Frøydis våket over ham hele natten, men da morgenen kom, var han kald. Da gikk hun tilbake til folket sitt og sa: «Nå er tiden inne til å føre buskapen om bord på knarren.»

5. Cuba

Frøydis hadde stadig ikke tanke for annet enn å dra lenger mot sør. De seilte langs kysten i mange uker slik at de til slutt slapp opp for alt og bare hadde regnvann og eget fiske å ty til, men overalt hvor det så ut til å være gunstige forhold, nektet Frøydis å gå i land. I førstningen ble fellene hennes nervøse av det, etter hvert ble de mistroiske, og til slutt kom raseriet over dem. Frøydis sa da til dem: «Har dere lyst til å havne i livsfare igjen? Har dere lyst til å få en enfoting til å skyte en pil gjennom dere?» (For det var slik den andre halvbroren hennes, Torvald, sønn av Eirik, fikk sin bane, og hun visste at de alle hadde denne sørgelige episoden friskt i minne.) «Vi seiler videre til ferden ender, eller stryker med til havs, hvis det er hva Njord vil finne på eller Hel vil ønske seg.» Men ingen visste hvilken ende på ferden det var Frøydis snakket om.

Omsider fant de et land som kanskje var en øy. Frøydis skjønte at hun ikke kunne holde styr på de utålmodige fellene sine lenger, og gikk med på å legge til land. Knarren styrte inn på en praktfull våg. Overalt langs breddene var vannet lysende klart.

Aldri hadde de sett så vakkert et land. Helt ned til elven var det grønne trær, hvert og ett med blomster og frukt etter sin art. Fruktene var vidunderlig saftige og gode. Små og store fugler kurret og sang. Bladene på trærne var så svære at de kunne tekke hus med dem. Bakken var helt flat.

Frøydis hoppet i land. Hun kom til noen hus som hun mente måtte tilhøre fiskere, men beboerne flyktet skremt av gårde. I et av husene fant hun en hund som ikke gjødde.

Grønlenderne fikk satt i land husdyrene, og skrælingene ble så nysgjerrige på hestene at de kom tilbake. De var nakne og småvokste, men velskapte i kroppen; huden var mørk og håret svart. Frøydis tenkte at en gravid kvinne vel måtte stemme dem mildere til sinns, og gikk nærmere. Hun lot en av dem sette seg på hesteryggen og ri en runde gjennom landsbyen mens hun gikk ved siden av og holdt i bisselet. Skrælingene moret seg kostelig over dette. De bød gjestene på mat og tok dem inn i husene sine. De bød også på noen sammenrullede blader som de satte fyr på og førte til munnen for å suge til seg røyken.

Så slo Frøydis og fellene hennes seg ned sammen med dem, og skrælingenes landsby ble deres landsby. De bygde sine egne hus på samme vis som vertskapet, runde og dekket med strå. De reiste også et hov med stolper og liggende tømmer for å hedre Tor. Skrælingene viste dem hvordan de fikk vannet ut av de store nøttene som vokste på trærne med de digre bladene, for det vannet var godt å drikke. De satte navn på tingene for dem. Den knasende byggen het mais på deres språk. De viste dem at det gikk an å sove i et slags garn som ble spent mellom to trær, som de kalte hammock. Hele året var det så varmt der at de ikke visste hva snø var.

Her var det at Frøydis nedkom. Mannen hennes, Torvard, tok Gudrid til seg som sin egen datter, og det varmet morens hjerte. Hun begynte å bedømme Torvard mindre strengt enn hun hadde gjort til da.

Skrælingene ble flinke til å ri, og de lærte seg å smi jern. Grønlenderne lærte å kjenne dyrene fra hverandre og skyte med pil og bue. Det fantes skilpadder og alle slags slanger så vel som firfisler med skjell og plater av stein og langt, utstikkende gap. På himmelen svevde gribber med rødt hode.

De to folkegruppene gikk så godt sammen at det ble født flere barn. Noen hadde svart hår, andre lyst eller rødt. De forsto begge foreldrenes språk.

Men igjen ble skrælingene rammet av feber og døde. Siden grønlenderne ble spart, forsto de at de ikke hadde noe å frykte fra sykdommens side, men at det var de selv som hadde brakt den med seg. De forsto at det var de som var sykdommen. Mennene fra nord reiste gravstøtter over de døde og risset runer på dem. De tilba Tor og Odin. Men skrælingene fortsatte å bli syke. Grønlenderne tenkte da at hvis de ble værende, kom alt folket til å bukke under, og de selv ville bli alene tilbake. De ble grepet av medynk. Motstrebende bestemte de seg for å dra videre. De demonterte torshovet for å ta det med seg, men overlot noen husdyr til skrælingene i avskjedspresang.

Feberen ga seg ikke etter at de var reist. Skrælingene fortsatte å dø, helt til de nesten var utryddet. De overlevende spredte seg over resten av øya sammen med dyrene sine.

6. Chichen Itza

Om Frøydis må det nå fortelles at hun dro vestover langs kysten med datteren Gudrid så vel som mannen Torvard og folkene deres. De oppdaget at landet de la bak seg, ganske riktig var en øy, og Frøydis ville som vanlig sette kursen sørover. Men følget hennes nektet å seile en dag lenger uten å vite hvor de var på vei, så Frøydis foreslo å kaste tømmeret fra torshovet over bord for å vise lei. Hun forkynte at de skulle legge til der hvor Tor lot stokkene drive i land. Så snart tømmerstokkene var fri fra skipet, fløt de mot det land som lå lengst mot vest, og mannskapet om bord fikk inntrykk av at de drev mindre sakte enn det var å vente. Deretter blåste det opp; de satte seil mot vest utfor odden på en øy som de døpte Kjerringøya. Så kom de innunder et stort land som de mente måtte være fastlandet, og sto inn på en fjord. De så at denne fjorden var umåtelig bred og lang og med svært høye fjell på begge sider. Frøydis ga sin datters navn til denne fjorden. Etter dette utforsket de farvannet og oppdaget at Tor hadde nådd land med stokkene på et forberg som stakk ut i havet på nordsiden av bukten.

Det var en grunn elv der som knarren kunne seile opp siden den ikke stakk dypt. De rodde oppover elven til de kom til en landsby. Det var sent, og solen var ved å gå ned, så Frøydis førte folkene sine over til sandbankene på motsatt bredd. Neste dag kom en flokk skrælinger over med en båt. De brakte med seg noen høns med rødt hode og litt mais, men det var knapt nok mat til et måltid for noen få menn, og de ba dem ta imot disse matvarene og komme seg vekk. Men denne gangen ønsket grønlenderne å bli, for det var Tor som hadde pekt ut dette stedet. Da kom skrælingene tilbake i krigsmundur, væpnet med pil og bue, spyd og skjold. Grønlenderne var for slitne til å flykte og bestemte seg for å slåss. Men de ble fort overmannet av de mange skrælingene, som såret ti av dem og tok alle til fange.

De ville ha massakrert dem på stedet hvis det ikke hadde inntruffet en uventet hendelse. En av grønlenderne som kjempet til hest, falt ned fra hesteryggen, og dette forferdet skrælingene så de satte i høye redselsskrik. De hadde trodd at rytter og hest var én og samme. De rådslo seg imellom, så stilte de grønlenderne på rekke og bandt dem sammen for å ta dem med seg, sammen med husdyrene og våpnene deres.

De gikk gjennom skoger og sumper i drepende hete. Luften var så fuktig at mennene fra nord kjente at de smeltet som snøballer på bålet. Så kom de til en by så stor at de aldri hadde sett maken. Der var det templer av stein og mange etasjer høye pyramider og statuer av krigsmenn stilt opp som søylerader, så vel som skremmelige, utskårne slangehoder som minnet om baugen på deres egne knarrer og langskip, bortsett fra at disse slangene var fjærkledd.

De ble ført til en H-formet arena der det pågikk et ballspill. To lag sto mot hverandre, hver på sin halvdel av banen, og sendte frem og tilbake en stor kule laget av et merkelig stoff, både mykt og hardt, som spratt veldig høyt. Målet, så vidt de forsto, var å få sendt denne kulen over til motstandernes bane ved å holde den kontinuerlig i luften uten å bruke hender eller føtter, men bare hofter, albuer, knær, rumpe eller underarmer. To steinringer var festet til veggene ved skillet mellom de to banehalvdelene, men det var ikke gitt grønlenderne å vite hva disse skulle være til. Et stort publikum fikk plass på tribunene og kunne følge med på kampen. Når spillet var over, ble enkelte spillere ofret ved halshugging.

Tolv grønlendere, blant dem Frøydis og mannen hennes, Torvard, ble slengt ut på arenaen. På den andre siden av banen var det tolv skrælinger, kun iført knebeskyttere og albuebeskyttere, som sto oppstilt mot dem. Spillet satte i gang, og grønlenderne, som aldri hadde vært med på dette spillet før, så ballen falle ned på deres side uten å klare å sende den tilbake, eller hvis de klarte det, gjorde de det feil og brøt reglene som de ikke hadde peiling på. Redselen steg blant dem etter hvert som de tapte, for de skjønte at de kom til å bli ofret i tilfelle nederlag. Men plutselig var ballen borti en av steinringene, likevel uten å gå gjennom, noe som vakte høylytt mumling blant tilskuerne. Da formante Frøydis medspillerne sine å sikte på ringen. Og det var Torvard, mannen hennes, som fikk til et særdeles heldig skudd ved hjelp av kneet slik at ballen gikk rett til værs, beskrev en stor bue og gikk rett gjennom ringen, til voldsom begeistring fra tilskuerne. Straks etter var spillet over, og grønlenderne ble erklært vinnere. Kapteinen på motstandernes lag ble halshugd. Men grønlenderne var ikke klar over at den beste spilleren på vinnerlaget i enkelte eksepsjonelle tilfeller også ble halshugd, noe de skulle betrakte som en stor ære. Slik fikk Torvard, mann til Frøydis, hodet kappet av for øynene på sin kone og sin stedatter Gudrid, som gråt i sin mors armer. Da sa Frøydis til folkene sine: «Vi er prisgitt skrælinger som er villere enn troll, og hvis vi skal overleve, må vi vekke deres velvilje og gjøre alt de krever av oss.» Så kvad hun en vise:

Her har jeg hørt spørre Torvards bane

langt i sør. Norne uten nåde for meg,

for tidlig har Odin valgt ut

sverdsvingeren.

Og rett som sangen hennes steg til værs, til stor forundring for skrælingene, landet den til slutt som en pil i bakken:

Tro ikke jeg raser nå.

Jeg bier bedre høve.

Torvards lik ble seremonielt kastet ut i en innsjø i bunnen av et juv. De andre grønlenderne ble spart, men de ble i første omgang behandlet som slaver. Noen av dem arbeidet i dagbrudd i saltgruver, andre dyrket bomull som de før hadde sett hjemført fra Myklagard av svensker, og disse oppgavene var blant de verste. Andre igjen fungerte som tjenere eller ble satt inn i måten de blotet på til ære for noen av de mange skrælingegudene. De fremste blant dem var Kukulklan, den fjærkledde slangen, og Chac, regnguden.

En dag gikk Frøydis bort til en statue som forestilte en liggende mann som hvilte på albuene med bøy i knærne og en krone på det bortvendte hodet. Skrælingejarlen som hun var plassert hos, forklarte henne med tegnspråk at dette var Chac, guden for regnvær. Da gikk hun og hentet en hammer og la den fra seg på magen til statuen. Hun sa til jarlen at hun kjente denne guden godt under navnet Tor. Noen dager senere slo et voldsomt uvær ned over byen. Da hadde landet lidd under tørke i lange tider.

En annen gang var det datter til Frøydis, Gudrid, som lekte med et skrælingeleketøy med små hjul på. Frøydis undret seg på hvorfor skrælingene, utenom denne barneleken, hverken hadde kjerrer eller ploger. Men de var ikke interessert i så store vogner, som var altfor tunge til å kunne skyves eller trekkes av mennesker. Da bød Frøydis fellene sine å bygge en vogn og få tak i en hest, som hun spente for. Skrælingene var svært fornøyd med denne oppfinnelsen, men enda mer fornøyde ble de da de fikk kjennskap til at en plog med et plogskjær av jern, trukket av en hest eller en okse, kunne hjelpe storlig med til pløgselen og dermed bedre bomullsavlingen. Slik bidro Frøydis til byens velstand, for bomullen ble byttet med nabobyene mot mais og edle steiner.

Som tegn på takknemlighet innrømmet de Frøydis og folkene hennes retten til å drikke sjokolade, en skummende drikk som de var mektig stolte av, men som Frøydis syntes var for besk.

På dette vis sluttet grønlenderne å være slaver og ble behandlet som gjester. Det ble tillatt for dem å være med på ballspillene og delta i seremoniene omkring de hellige brønnene. Skrælingene lærte bort kunnskapen om stjernene og de grunnleggende ferdighetene i skrivekunsten. Språktegnene deres hadde en likhet med runer, men var mye mer forseggjorte.

En tid kunne de leve i den tro at Lokes datter hadde glemt dem. Men så glemsk er ikke Hel. De første skrælingene ble syke. De fikk mye sjokolade å drikke, men til slutt døde de. Frøydis visste at de om ikke lenge kom til å forstå at det var de fremmede som hadde hatt med seg sykdommen. Hun skyndte seg å organisere flukten. En natt uten måne forlot de byen sammen med dyrene sine og la i vei mot kysten for å finne igjen skipet sitt. Hoppa som hadde vært brukt som trekkdyr, var drektig og sinket dem, men de ville ikke etterlate den. Da det grydde av dag, hørte de skrik og skrål fra byen og skjønte at skrælingene ville legge ut på jakt etter dem. De satte opp farten som best de kunne. Knarren lå og ventet der de hadde forlatt den.

Men skrælingene i den nærliggende landsbyen hadde oppdaget at de var tilbake, og satte seg fore å stanse dem, så grønlenderne lastet opp skipet så fort det lot seg gjøre. Men den drektige hoppa var blitt hengende etter, og da alt og alle var vel om bord, var det bare den igjen der den slepte seg frem på stranden. Skrælingene hadde allerede dukket opp med høye krigsrop, og de var like bak den. Grønlenderne ropte og heiet på den, for selv om den var utkjørt, var det bare noen sprang igjen bort til landgangen. Men knarren som hadde ventet helt til aller siste øyeblikk, var nødt til å kaste loss for ikke å få angriperne om bord. Grønlenderne så skrælingene ta fatt i bisselet til hoppa, slik de hadde sett det skulle gjøres.

De satte kurs sørover uten et ord.

7. Panama

Hvem vet hvor mange mil knarren la bak seg? Grønlenderne rodde på med krum hals når ruskeværet ikke tillot å heise seil uten fare for å kullseile. Dager og netter kom og gikk. Bare rautende kveg og skrikende nyfødte vitnet om liv om bord.

De gikk i land i øsende regn. De var møkkete, gjengrodd av hår og skjegg, og skrubbsultne. Fremfor dem lå et land som de ante var fiendtlig, om enn grønt og frodig. Det var godt med fugler i luften av alle slag. De skjøt ned flere av dem med pil og bue. Men de fleste ville ikke driste seg av gårde for å utforske et sted de fryktet var bebodd av andre skrælinger som kunne være enda mer blodtørstige enn de forrige. Tvert imot var de innstilt på å sanke forråd og slå leir den tiden de trengte for å komme til hektene, og deretter sette kurs mot nord og komme seg hjem. Frøydis satte seg sterkt imot denne planen, men en av fellene hennes ordla seg på denne måten: «Vi vet alle hvorfor du nekter å dra tilbake til Grønland. Du er redd for at bror din, Leif, skal straffe deg for brotsverket du øvde i Vinland. Jeg kan love deg at ingen av oss kommer til å si noe, men hvis Leif likevel får spurt hva du har gjort, burde du finne deg i din brors dom eller en avgjørelse på tinget.»

Frøydis tidde. Men neste morgen fant de knarren halvt under vann med sterk slagside. Da ble alt folket som slått til jorden. Ingen våget åpent å beskylde henne for å ha senket skipet, men alle tenkte sitt. Hun tok da til orde og talte slik til dem: «Nå ser dere at sjøveien er stengt. Ingen av oss kommer tilbake til Grønland. Far min har satt dette navnet på landet han hadde oppdaget, for å tiltrekke islendinger som dere, for å styrke bosettingen sin der. I virkeligheten var ikke landet grønt, men hvitt mesteparten av året. Det såkalt grønne landet var ikke gjestmildt som her. Se på alle fuglene i luften. Se på frukten på trærne. Her trenger vi ikke å dekke oss til med dyreskinn eller gjøre opp ild for å varme oss eller søke ly for vinden i hus av is. Vi skal utforske dette landet helt til vi finner den beste plassen å reise vår egen bosetting på. For dette er det virkelige Grønland. Det er her vi skal fullbyrde Eirik Raudes livsverk.»

Da var det noen som uttrykte støtte til det Frøydis hadde sagt, mens andre tidde stille og var forstemte, for de var redde for hva dette landet ennå kunne ha i bakhånd for dem.

8. Lambayeque

De gikk over våtmarker, gjennom skoger tette som garnfloker, over snøkledde fjell. De fikk kjenne på kulde igjen, men ingen satte seg imot ordrene Frøydis ga, som om tapet av knarren hadde fratatt dem alt håp om å vende hjem og dermed hadde knekt viljestyrken i dem.

Her og der traff de på skrælinger som kom for å byttehandle smykker av gull eller kobber med nagler av jern eller boller med fersk kumelk. De oppdaget et hav mot vest. De bygde flåter. Jo lenger ned langs kysten de dro, jo finere ble smykkene de ble tilbudt. Det hendte at en skræling ga Gudrid et par øredobber som forestilte en offerprest som holdt et avkappet hode, og dette likte moren hennes. Frøydis mente det var bra å slå seg ned blant et gullsmeddyktig folk. Dessuten dyrket disse skrælingene åkre så langt øyet rakk. Vanningskanaler gikk på kryss og tvers over sletten. Hun fikk vite at landet het Lambayeque.

Skrælingene tok imot jernet og melkekyrne som gaver fra forsynet. De anså gjestene for å være sendebud fra Naylamp, guden deres. Dermed ble Frøydis hedret som en stor prestinne, nedlesset med gull og tillagt store krefter. Vertsfolket ofret fanger til henne med de rituelle knivene som hadde skaft med utskåret bilde av Naylamp og halvmåneformet knivblad. De tilhørte et bóndi-folk som var særlig dyktige til å bearbeide metall. Kort etter at grønlenderne kom, smidde de jernhammere i alle størrelser. De var fascinert av Frøydis med det røde håret.

Men da hun visste hva som kom til å skje, spådde hun at det ville komme en sykdom over dem; så da de faktisk ble syke og begynte å dø, fikk hun enda større tiltro i folket. Hun egget dem til å ofre enda flere fanger og øke avlingene. Takket være husdyrene sine og kjennskapet til jern oppnådde grønlenderne fordelaktige posisjoner blant dette folket. Og da skrælingene så at de dessuten ble spart for sykdommen, ble de styrket i troen på at de var av guddommelig herkomst.

Så hendte det at en skræling som hadde fått feberen i seg, overlevde og ble frisk igjen. En annen fulgte etter, og etter hvert mistet sykdommen som de fremmede hadde hatt med seg, mye av sin kraft. Da skjønte grønlenderne at reisen var over og at de var fremme.

9. Frøydis dør

Årene gikk uten vinter. Grønlenderne lærte å grave kanaler og dyrke ukjente grønnsaker, røde, gule og fiolette, noen saftige, andre mer melne. Frøydis ble dronning. Hun ektet jarlen i nabobyen Cajamarca, og festen som ble holdt for å besegle ekteskapet, ble storslagen. I strie strømmer flommet akhaen, et øl brygget på mais, og det ble servert grillstekt fisk, alpakka – som var en slags høyreist sau – og spiddstekte marsvin – som lodne kaniner med små ører, med mørt og velsmakende kjøtt.

Frøydis fikk flere barn etter hvert og døde overøst av heder og ære. Hun ble begravet med tjenerne sine, med smykkene og kjøkkentøyet sitt. En tiara av gull omkranset pannen hennes. Et halskjede med atten rader røde perler dekket brystet. I den ene hånden holdt hun en hammer av jern, i den andre en halvmåneformet kniv.

Gudrid var blitt voksen, og selv uten sin mors røde hår hadde hun klart å erobre en fremragende plass blant lambayeque-folket. Så da de voldsomme stormene kom og feide over landet og alle klaget over tapte avlinger og oversvømte marker, var det hun som overbeviste skrælingene om at Tor ville si dem noe. For hennes del var det ingen tvil om at hun måtte bort, og som en verdig datter av sin mor dro hun sørover med et stort følge av skrælinger og grønlendere, som nå var forent i ett og samme folk. Det fortelles at de fant en stor innsjø, men noe mer vil denne sagaen ikke si, for ingen vet for sikkert hva som skjedde videre.