Eddy de Wind

Endestasjon

Auschwitz

Min historie fra innsiden av leiren

Oversatt fra nederlandsk av

Guro Dimmen, MNO

*

Hvor langt er det til de disige, blå fjellene? Hvor bred er sletten som strekker seg ut i det strålende vårlyset? Kanskje en dagsmarsj for frie føtter. En time til hest, i raskt trav. For oss er det lenger, mye lenger, uendelig langt. Fjellene tilhører ikke denne verden, tilhører ikke vår verden. For mellom oss og fjellene løper tråden.

Vår lengsel, den ville hamringen i hjertet, blodet som strømmer til hodet, alt sammen så avmektig. På grunn av denne tråden som er strukket mellom oss og sletten. To rader med tråd, og over dem gløder dempede, røde lys, som tegn på at døden holder øye med oss, alle oss som er fanget inne i denne firkanten av to rader strømførende piggtråd og en høy, hvit mur.

Alltid den samme utsikten, alltid den samme følelsen. Vi står ved vinduet i hver vår blokk og skuer ut over det forlokkende i det fjerne, og brystet svulmer av anspenthet og maktesløshet.

Det er ti meter mellom oss. Jeg lener meg ut av vinduet og speider mot friheten der borte. Friedel kan ikke engang det, hun er enda mer fanget. Jeg kan fortsatt bevege meg fritt gjennom leiren. Friedel kan ikke det.

Jeg bor i Block 9, en helt vanlig sykehusblokk. Friedel bor i Block 10. De er syke der også, men ikke som i blokken min. Hos meg finner man folk som er blitt syke av grusomhet, sult og overdrevent arbeid. Dette er tross alt naturlige årsaker som fører til naturlige, diagnostiserbare sykdommer.

Block 10 er eksperimentblokken. Der bor kvinnene som skjendes av sadister som kaller seg professorer, de skjendes slik en kvinne aldri før er blitt skjendet, i det vakreste hun besitter: i sin kvinnelighet, i sin evne til å bli mor.

Også jenta som utsettes for et udyrs tøylesløse lidenskap, lider, men den ugjerningen hun må tåle, springer tross alt ut av livet selv, ut av en levende drift. I Block 10 er det ikke begjæret som er drivkraften – men politiske vrangforestillinger, økonomisk profitt.

Alt dette vet vi når vi skuer ut over slettene i de sørlige delene av Polen og drømmer om å løpe over markene og myrene som skiller oss fra Beskidenes blåner der borte. Vi vet mer også. Vi vet at det bare finnes én utgang for oss, én måte å unnslippe piggtråden på: døden.

Og vi vet at døden kan komme til oss i ulike former.

Den kan komme til oss som en rettskaffen fiende, noe legen kan bekjempe. Og selv om denne døden har elendige allierte – sult, kulde og udyr – så er det likevel en naturlig død som kan klassifiseres med en offisiell dødsårsak.

Men den kommer neppe til oss på den måten. Den kommer antakeligvis til oss på samme måte som den har kommet til millionene som har gått før oss. Komme til oss vil den i alle fall, stjålent og usynlig, kanskje til og med luktfritt.

Vi vet at det bare er en Tarnkappe som gjør døden usynlig for oss. Vi vet at døden er uniformert, for ved gasskranene sitter det en mann i uniform: SS.

Det er derfor vi lengter slik når vi skuer ut over de disige, blå fjellene, som ligger bare trettifem kilometer unna, men som er evig uoppnåelige for oss. Det er derfor jeg bøyer meg så langt ut av vinduet mot Block 10, der hun står.

Det er derfor hendene hennes graver seg så dypt inn i nettingen som sperrer for vinduene.

Det er derfor hun hviler hodet mot treverket, for savnet etter meg kan ikke lindres, ei heller vår desperate lengsel etter de høye, disige, blå fjellene.

*

Det ferske gresset, de brune, sprekkeferdige kastanjeknoppene og vårsolen som strålte mer overdådig for hver dag som gikk, bar med seg løfter om et nytt liv. Men over jorden lå det en dødskulde. Det var våren 1943.

Tyskerne hadde trengt dypt inn i Russland, krigslykken hadde ennå ikke snudd. De vestlige allierte hadde ennå ikke satt en fot på land.

Terroren som herjet i Europa, antok stadig grusommere former.

Jødene var erobrernes leketøy. Det var kattens lek med musen. Hver natt drønnet motorene gjennom Amsterdams gater, skinnstøvlekledde føtter trampet, og ordrer ble bjeffet frem langs de tidligere så fredfylte kanalene.

I Westerbork ble musene ofte sluppet løs et øyeblikk. Folk kunne bevege seg fritt omkring i leiren, det kom pakker til dem i posten, familiene holdt sammen. Folk skrev sine modige brev til Amsterdam, «med meg går det bra», noe som førte til at mange andre overga seg uten kamp til Grüne Polizei.

I Westerbork fikk jødene inntrykk av at det kanskje likevel kom til å gå bra, at de riktignok ikke lenger var en del av samfunnet, men at de en gang kom til å vende tilbake fra sin isolasjon.

«Når krigen er over, og vi drar hjem igjen …», slik begynte en populær sang. Ikke bare var de ute av stand til å se hvilken skjebne som ventet dem, noen hadde til og med mot nok – eller var det blindhet? – til å starte et nytt liv her, stifte en ny familie. Hver dag kom dr. Molhuijsen til leiren, på vegne av borgermesteren i den lille byen Westerbork, og en praktfull morgen – i løpet av de vakre aprildagene – sto Hans og Friedel foran ham.

De var idealister begge to, han tjuesju og en prominent lege i leiren. Hun bare atten. De hadde blitt kjent med hverandre på den sykesalen der han hadde ansvaret og hun var pleier.

«For alene er vi ingen, men sammen er vi ett», hadde han diktet for henne, og det var nøyaktig slik det føltes. Sammen skulle de holde ut. Kanskje klarte de å bli i Westerbork til krigen var over, i verste fall skulle de slåss sammen i Polen. For en gang kom krigen til å ta slutt, ingen trodde at tyskerne kom til å seire.

Og så var de sammen et halvt års tid. De bodde på «doktorens rom», en pappeske i hjørnet av den store brakken med hundre og tretti kvinner. De bodde ikke engang på dette rommet alene, enda en lege var innkvartert der, og senere delte de rommet med to ektepar. Definitivt ikke et egnet miljø til å bygge opp et ungt ekteskap i. Men ingenting av dette hadde spilt noen rolle, hadde det ikke vært for transportene: tusen mennesker hver tirsdag morgen.

Menn og kvinner, gamle og unge, til og med babyer og syke. Bare et veldig lite antall fikk bli, bare dem som Hans og de andre legene anså som for syke til tre dagers togreise. Og dessuten de privilegerte: de som var døpt, de som kom fra blandede ekteskap, samt Alte Kamp-Insassen, som hadde vært i leiren siden 1938, i tillegg til de fast ansatte, deriblant Hans og Friedel.

Det fantes en ansattliste med tusen navn, men det kom stadig folk fra byene som trengte beskyttelse, noen ganger på ordre fra tyskerne, andre ganger fordi det virkelig var snakk om tidligere fortjenstfulle borgere, men som oftest fordi de var i familie med herrene i Det jødiske råd eller Alte-Kamp-Insassen som satt i nøkkelposisjoner. Da måtte ansattlisten opp til ny vurdering.

Slik hadde det seg at en ansatt i Det jødiske råd dukket opp hos Hans og Friedel natt til mandag 13. september 1943 og ba dem gjøre seg klar til transport. Hans kledde raskt på seg og oppsøkte alle høyere instanser – som jobbet på høygir denne natten før den ukentlige transporten. Dr. Spanier, sykehusdirektøren, ble oppriktig sint på hans vegne. Hans hadde jobbet et helt år i leiren. Og han hadde jobbet hardt. Det fantes de som hadde kommet senere og ikke gjort det slag. Men Hans sto nå engang på Det jødiske råds ansattliste, og hvis ikke de klarte å beskytte ham, var det fint lite helsetjenesten kunne gjøre.

Klokken åtte sto de med alle sine eiendeler ved toget som passerte tvers gjennom leiren. Det var forferdelig travelt der. Mennene fra ordenstjenesten og sporveien bar bagasjen bort til toget, og to vogner ble fylt til randen med matvarer til turen. Sykehusarbeiderne kom slepende på pasienter, fremfor alt eldre som ikke kunne gå. De fikk ikke bli, for uken etter kom de heller ikke til å kunne gå. Og så var det de som ble igjen; de sto bak avsperringene, noen titalls meter unna toget og gråt gjerne mer enn de som skulle dra. Forrest og bakerst i toget var det vogner med SS-soldater. De var veldig greie og beroliget til og med folk, for hollenderne måtte jo ikke få rede på hvordan «jødene deres» faktisk ble behandlet.

Klokken halv elleve dro de. Dørene til godsvognene ble boltet fra utsiden. Et siste farvel, et siste vink gjennom lukene øverst i vognene, og så bar det av gårde til Polen, akkurat hvor visste de ikke.

Hans og Friedel hadde flaks. De havnet i en vogn med unge folk. Det var tidligere venner av Friedel fra sionistgruppen hun hadde tilhørt. De var vennlige og imøtekommende. De var trettiåtte personer i denne vognen. Det var få nok til at alle fant plass på gulvet, ved hjelp av noen tilpasninger og oppmålinger og festing av bagasje til taket.

Moroa startet underveis. Den første gangen de stoppet, kom SS-mennene inn i vognen deres. De la beslag på alle sigarettene og deretter armbåndsurene. Så var det fyllepennenes tur og deretter smykkene. Ungdommene lo av det, de ga dem noen løse sigaretter og påsto at de ikke hadde mer. Mange av dem var opprinnelig tyske, de hadde hatt med SS å gjøre tidligere. Så langt hadde de kommet fra det med livet i behold. Og de hadde ikke tenkt å la seg herse med denne gangen heller.

Mat fikk de ikke, disse tre dagene, og togforrådet så de aldri noe mer til. Men det gjorde ikke noe! De hadde med seg tilstrekkelig fra Westerbork. Av og til fikk et par av dem forlate toget for å tømme den overfylte do-tønna. De gledet seg over sporene de noen ganger så etter bombing av byene, men ut over dette var reisen begivenhetsløs. Den tredje dagen ble destinasjonen gjort kjent: Auschwitz. Det var et ord uten innhold for dem, det var verken godt eller vondt.

Den natten ankom de stasjonsområdet i Auschwitz.

*

Toget sto lenge stille, så lenge at de ble utålmodige og begynte å lengte etter en oppklaring, at de endelig skulle få se hva Auschwitz var.

Oppklaringen kom.

Da morgenen grydde, satte toget seg i bevegelse igjen en siste gang, bare for å stoppe etter et par minutter, ved en jordvoll ute i det flate landskapet. På jordvollen sto det grupper på ti til tolv menn. De var kledd i hvite-og-blå-stripete drakter med ditto hatter. Mange SS-menn gikk til og fra i en uforståelig travelhet.

Så snart toget stoppet, kom de pussig kledde mennene bort til vognene og trakk dørene opp. «Kast bagasjen ut, alt skal legges foran vognen.» De fikk sjokk, for de innså nå at alt var tapt. De skyndet seg å stikke ting inn under klærne, forsøkte å redde det viktigste. Men mennene hadde allerede hoppet inn i vognene og begynt å kaste ut bagasje og folk. Snart sto alle utenfor, i et øyeblikks usikkerhet. Særlig lenge varte ikke denne usikkerheten. SS-mennene kom mot dem fra alle kanter, og de ble dyttet bortover en vei som gikk parallelt med toget. De som ikke gikk raskt nok, ble sparket eller slått med stokker, derfor skyndet alle seg inn i de lange rekkene som hadde dannet seg.

Først da visste Hans det helt sikkert: De kom til å bli skilt fra hverandre, menn og kvinner ble adskilt. Han ga Friedel et hastig kyss: «På gjensyn», og så var det over. Foran rekkene sto det en offiser med stokk, og langsomt marsjerte de mot ham. Offiseren kastet et flyktig blikk på dem og pekte med stokken sin: «Til venstre, til høyre». Til venstre gikk alle eldre menn, invalide og guttene under atten år. Til høyre gikk de unge og sterke.

Hans nådde bort til offiseren, men fulgte ikke helt med. Han hadde bare blikk for Friedel, som sto i rekken sin noen meter unna og ventet på at det skulle bli kvinnenes tur. Hun smilte til ham, som om hun ville si: Ta det med ro, det går nok bra.

Dermed hørte han ikke at offiseren – en lege – spurte ham hvor gammel han var. Legen ergret seg over at han ikke fikk svar, og slo til Hans med stokken sin, slik at Hans straks føk ut mot venstre.

Der sto han altså mellom de uheldige: de gamle mennene, en blind mann på den ene siden og en gutt som så litt imbesil ut på den andre. Hans bet seg i leppen av angst. Han ville ikke dele skjebne med barna og dem som var gamle av dage, for han skjønte at bare de sterke hadde en sjanse til å overleve. Men det var ikke mulig å gå bort til den andre rekken nå, for det sto SS-soldater overalt, med geværene hevet.

Friedel havnet blant de unge kvinnene. De eldre kvinnene og kvinnene med barn ble plassert i en annen rekke. Slik ble det dannet fire rekker, omtrent 150 unge kvinner og omtrent like mange unge menn; de andre 700 sto i sine egne rekker ved siden av veien.

Der var legen igjen, han ropte til de eldre og ville vite om det fantes noen leger blant dem. Fire av dem spratt frem. Legen snudde seg mot en av dem, Van der Kous, en gammel huslege fra Amsterdam: «Hvilke sykdommer hadde dere i leiren i Nederland?»

Van der Kous nølte og sa noe om øyesykdommer. Legen ble irritert og snudde seg bort fra ham.

Da så Hans sitt snitt: «Du mener antakeligvis smittsomme sykdommer. Det var sporadiske tilfeller av skarlagensfeber i leiren, men de var av en uskyldig karakter.»

«Hadde dere flekktyfus?»

«Nei, ikke et eneste tilfelle.»

«Bra, alle kan gå tilbake til rekken igjen.» Så sa han henvendt til adjutanten sin: «Vi tar med oss ham.»

Adjutanten vinket på Hans og førte ham bort til rekken med de unge. Hans hadde følelsen av at han hadde unnsluppet en stor fare. Og ganske riktig: I mellomtiden hadde det kommet lastebiler, og nå ble de gamle mennene og kvinnene lastet om bord.

Da så han for første gang hvordan SS-soldatene egentlig opererte. Folk ble dyttet, sparket og slått. Mange av dem hadde problemer med å komme seg opp på det høye planet. Men stokkene til disse Sturmmannene sikret i alle fall at alle gjorde sitt ytterste.

En gammel kvinne fikk et slag i hodet, hun blødde kraftig. Noen ble stående igjen, de hadde ingen mulighet til å komme seg opp i lastebilene, og de som stormet til for å hjelpe, ble jaget bort med spark eller en skarp ordre.

Den siste bilen kom kjørende, to SS-soldater grep en stakkars gammel mann i armene og beina og kastet ham inn i bilen. Deretter satte rekken med unge kvinner seg i bevegelse. Friedel kunne han ikke lenger se, men han visste at hun befant seg i den rekken. Da kvinnene hadde gått et par hundre meter, ble også mennene satt i bevegelse.

Rekkene ble nøye overvåket. Det gikk vakter på begge sider av dem, med geværene hevet. Det var en vakt for omtrent hver tiende fange. Hans gikk et stykke bak i rekken. Han så hvordan vaktene til venstre og høyre for ham ga hverandre et tegn. De så seg om et øyeblikk, så kom vakten til venstre for Hans bort til ham og ba ham om klokken. Det var et pent armbåndsur med et kronometer. Han hadde fått det av moren sin da han var ferdig med medisinstudiet.

«Jeg trenger den til faget mitt, jeg er lege.»

Vakten flirte. «Scheisse, Arzt, en hund er det du er! Gi meg klokken!» Mannen grep armen hans for å trekke av armbåndsuret. Et øyeblikk gjorde Hans motstand. «Jaså, fluktforsøk,» sa mannen og løftet geværet.

Hans innså hvor maktesløs han var. Han hadde ikke lyst til å bli «skutt under forsøk på flukt» på sin første dag i Auschwitz. Så han ga ham armbåndsuret.

Da de krysset togsporet, fikk han øye på Friedel i svingen. Hun vinket, og han kunne trekke et sukk av lettelse. Etter togsporet passerte de en slags bom med vaktposter. Nå virket det som om de hadde kommet inn i den egentlige leiren. Han kunne se lagerbygninger med bygningsmateriell, skur og enorme stabler av tømmer og murstein. Det gikk små tog der, drevet av muskelkraft. Vogner trukket av menn. Langs veien sto det en og annen større bygning, fabrikker, og man kunne høre summingen av motorer der inne. Og så enda mer tømmer, enda mer murstein, enda flere skur. En heisekran løftet opp en sementbeholder. Overalt var det liv og røre, og det ble bygget. Men mer fremtredende enn kranene og togene var mennene i sine fangedrakter. Her var det ikke snakk om noen form for motorisering, her var det arbeidet til tusenvis og titusenvis av hender man kunne se.

Damp er praktisk, elektrisitet er effektivt og har et vidt spenn, bensin er raskt og sterkt. Men muskelkraft er billig. Det kunne man se på de sultne øynene deres, det kunne man se på de bare overkroppene, der ribbena avtegnet seg som bånd som fortsatt sånn noenlunde holdt kroppen sammen. Det kunne man se på de lange radene av steinsjauere, som subbet av gårde på treskoene sine, ofte barføtt også. De slepte seg frem uten å se opp, og ansiktene deres var uttrykksløse. De reagerte ikke på nykommerne. En og annen traktor kjørte forbi med vogner fullastet av stein. Motoren dunket langsomt: råoljemotorer. Hans fikk assosiasjoner til kveldene ute på vannet, når han lå i båten sin og hørte lasteskipene tøffe forbi.

Tenk hvordan livet hadde vært da, hvor lovende det hadde virket! Han mannet seg opp. Han kjente at han ikke skulle gruble nå, nå skulle han kjempe. For på den måten kunne det kanskje en gang bli slik igjen.

De sto foran porten og så leiren for første gang. Store steinbygninger som kunne minne om kaserner. Det var omtrent tjuefem av dem. Toetasjesbygninger med skråtak og små takvinduer. Gatene mellom bygningene var godt vedlikeholdte. De var utstyrt med fortauer med pen brostein og små områder med gress. Alt var skinnende rent, nymalt og blinket i den strålende høstsolen.

Det kunne ha vært en liten mønsterby; en leir bestående av tusener av arbeidere som viet seg til et stort og viktig arbeid. Støpt i jern over porten sto konsentrasjonsleirens parole. Stimulerende, men farlig: «ARBEIT MACHT FREI». En tanke som skulle virke beroligende på de uendelig mange som hadde passert gjennom denne porten. Denne og lignende porter, andre steder i Tyskland.

Men det var en illusjon, for denne porten var porten til helvete, og det burde ikke stått «Arbeit macht frei», men: «La alt håp fare.»

For det var satt opp strømførende piggtråd rundt hele leiren. To rader med betongmaster, pent hvitkalkede, tre meter høye. Piggtråden var festet til isolatorene. Tråden så solid ut, vanskelig å kappe. Men det man ikke så, var mye verre: 3000 volt høyspenning! Bare enkelte steder glødet små, røde lamper, som tegn på at strømmen var på. Og for hver tiende meter hang det et skilt med et dødninghode og den tyske og polske påskriften: Halt, Stoj.

Ingen avsperring er imidlertid tilstrekkelig uten våpen. Derfor var det bygget små tårn for hver hundrede meter, hvor det sto en SS-soldat med et maskingevær.

Nei, dette stedet kunne man ikke unnslippe, med mindre det skjedde et mirakel. Det kunne også menneskene de møtte inne i leiren bekrefte, for når de først hadde kommet seg innenfor tråden, var overvåkningen mye mindre streng. Her hadde SS-soldatene stort sett overlatt oppdraget til fangene. For de var også fanger, men de så helt annerledes ut enn de tusener der ute, de som arbeidet. Disse fangene hadde på seg lysstripede drakter som satt godt. De var ofte nesten elegant kledd, med svarte hatter og høye støvler. Rundt venstrearmen hadde de et rødt bånd med et tall på.

Dette var Blockältester: sjefene for de forskjellige husene. Ved hjelp av en sekretær organiserte de alt i sine respektive blokker, administrerte folk og fordelte maten. Det var ikke de som spiste minst, det kunne man se på måneansiktene deres. De var polakker og rikstyskere. [1]

Men det var et par hollendere blant fangene også. De ble holdt litt på avstand av Blockältester og SS-soldatene, for nykommerne bar fremdeles med seg en rekke kostbarheter. Et par av dem klarte likevel å ta kontakt. De ba om klokker og sigaretter, man kom jo uansett snart til å bli fratatt alt sammen. De færreste nykommerne hadde skjønt dette, så de lot verdisakene ligge i lommene. Hans ga en hollender en pakke sigaretter, men en SS-soldat oppdaget det. Han slo etter ham. Hollenderen var allerede borte, han hadde sett det i tide.

Det dukket opp en mann, kortvokst, men av herkulisk bygning. Folk hadde åpenbart respekt for ham.

«Jaså gutter, når dro dere fra Westerbork?»

«For tre dager siden.»

«Har det skjedd noe nytt?»

«Kjenner dere til invasjonen av Italia?»

«Selvfølgelig, vi leser aviser. Men hvordan går det i Nederland?»

Hva skulle man svare på dette, de ville mye heller høre om hvordan det var i Auschwitz, hvilken fremtid de nå gikk i møte. «Hvem er du?» spurte en av nykommerne.

«Leen Sanders, bokseren. Jeg har vært her i ett år nå.»

Nykommerne ble straks beroliget. Det var altså levelig her. «Er det mange igjen av den transporten du kom hit med?» spurte Hans, som allerede var litt skeptisk.

«Du må ikke stille så mange spørsmål, det kommer du til å skjønne,» svarte bokseren. «Hør, se og hold kjeft.»

«Men du ser jo ut til å være i god form.»

Leen smilte lurt: «Det er fordi jeg er bokser.»

«Hva må vi gjøre her?»

«Dere kommer til å bli inndelt i ulike kommandoer som jobber utenfor leiren.»

Hans så dem for seg igjen, de små arbeidsmaskinene som gikk der ute på rad og rekke, slepende på steiner og sement, de uttrykksløse ansiktene deres, det døde blikket, de magre kroppene.

«Hva skjer med de gamle, de som gikk om bord i lastebilene?»

«Har du aldri hørt på engelsk radio?» spurte Leen.

«Jo da.»

«Da vet du det.»

Da visste Hans det. Han tenkte på Friedel i rekken som han hadde mistet av syne. Han tenkte på moren, på broren, på alle dem han hadde sett dra til Auschwitz. Han tenkte på studiene sine, praksisen, idealene. Han tenkte på Friedel igjen og fremtidsplanene deres. Det var tankene til en som tror han skal dø.

Og likevel fantes det en liten tvil der, kanskje hadde han flaks, kanskje. Han var lege – akk nei, han våget ikke å håpe, men han kunne ikke annet. Han kunne ikke tro at han skulle dø her, men han kunne ikke tro på livet lenger heller.

En kvass kommando fikk ham til å komme til seg selv igjen: «Aufgehen!» De gikk bortover Lagerstrasse, mellom de store blokkene. Og her var det fullt av folk. På flere av blokkene var det satt opp en glassplate over døren:

Häftlingskrankenbau

Interne Abteilung

Eintritt verboten

Utenfor inngangen til sykehuset satt det menn i hvite drakter. De så godt ut. De hadde en rød stripe over jakkeryggen og langs bukselinningen. Dette var nok legene. De så nesten ikke på nykommerne, men Hans kunne likevel se at deres manglende interesse handlet om noe annet enn hos de mange tusen der ute. For arbeidsslavene var det snakk om slitenhet og dyp motløshet, en tilstand som hindret enhver mental anstrengelse. Men hos disse velstelte mennene handlet det om en slags arroganse. De var tross alt leirens «prominente». Og hva var de, nykommerne? Dem kunne alle herje med og latterliggjøre.

De ankom Block 26. Over inngangen sto det Effektenkammer. Leen fortalte hva det innebar: Her ble alle «effektene» oppbevart, det vil si klærne og de andre verdifulle eiendelene til Häftlingene. Foran vinduene i andre etasje sto det lange rader med papirposer. I hver pose lå eiendelene til én mann. Når noen ble løslatt, fikk han alt tilbake.

Klærne deres kom ikke til å bli oppbevart. Jøder ble aldri løslatt. Det var ikke snakk om noen rettslig prosess. De hadde ikke fått noen dom og kunne derfor heller ikke bli løslatt.

De måtte kle av seg mellom Block 26 og 27. Alle klærne, med alt som fantes i dem, ble lempet inn i en lastebil. De fikk bare beholde skinnbeltene og lommetørklærne. Hans prøvde å holde igjen et par av sine beste instrumenter, men de oppdaget det med en gang. En mager mann med et bånd om venstrearmen, Lagerfriseur, kontrollerte alle. De som hadde beholdt noe, måtte gi det fra seg og ble i tillegg slått. Hans spurte om han kunne beholde instrumentene. Mannen flirte bare og stakk alt i egen lomme.

Så sto de der. Nå hadde de gitt fra seg alt. Det hadde vært en seig prosess, men nå var de ferdige. Var det ikke Schmidt, generalkommissæren for offentlig sikkerhet og representanten for jødiske anliggender hos Rauter [2], som en gang hadde sagt: «Jødene skal en dag dra tilbake til det landet de kom fra, like nakne som da de kom hit»?

Schmidt hadde ikke sagt noe om når disse jødene hadde kommet, altså på 1500- og 1600-tallet, eller at de slett ikke hadde kommet nakne, men ofte bærende på store skatter fra de landene de var fordrevet fra. Han hadde heller ikke sagt noe om de historiske rettighetene til de nederlandske jødene, som en gang var blitt skjenket dem av Vilhelm av Oranien.

Men han kunne jo ikke akkurat ha omtalt arbeidet til en nederlandsk frihetshelt heller! Det var for mye forlangt av disse undertrykkerne, som ikke kom til å dø med en bønn for fedrelandet på sine lepper, men snarere i et elendig forsøk på å redde sitt eget skinn.

Hans fant trøst i denne tanken. Det så riktignok ikke så lyst ut for ham, men likevel: Utsiktene hans var kanskje dystre, men deres skjebne var beseglet. De kom definitivt til å gå under, og da kom bare én seier til å bli stående: seieren over jødene. Sakte, men sikkert hadde de nederlandske jødene blitt skjøvet utfor stupet:

1940: Alle offentlig ansatte jøder blir oppsagt.

1941: Forbud mot utøvelse av frie yrker, forbud mot bruk av offentlig transport, forbud mot å eie en forretning, gå i teateret, benytte parker, bedrive sport og alt annet som gjør livet godt å leve; maks formue begrenses til 10 000 gylden, senere til 250 gylden.

1942: Deportasjonene tar til, livet selv forbys.

Dette skjer langsomt siden nederlenderne ikke ville ha tålt at «jødene deres» ble utryddet i en tid da terroren ennå ikke hadde tatt overhånd i landet.