Lara Prescott

Alt vi holdt hemmelig

Oversatt fra engelsk

av Einar Blomgren, MNO

Til Matt

Jeg vil være hos dem

som kjenner til hemmelige ting,

eller alene.

RAINER MARIA RILKE

PROLOG

MASKINSKRIVERSKENE

Vi skrev hundre ord i minuttet og utelot ikke en eneste stavelse. Skrivebordene våre var like og utstyrt med en Royal Quiet Deluxe-skrivemaskin med mintgrønt deksel, en svart Western Electric-telefon med tallskive, og en stabel med stenografiblokker. Fingrene våre fløy over tastene. Det var en konstant klakking. Pause tok vi bare for å ta telefonen når den ringte, eller for å ta et drag av en sigarett. Enkelte av oss mestret begge deler uten opphold i skrivingen.

Mennene kom vanligvis rundt klokken ti. En etter en ble vi kalt inn til kontorene deres. Vi satt på små stoler som var skjøvet inn i hjørnene, mens de satt bak sine store mahognibord eller skrittet fram og tilbake på gulvteppet mens de snakket til taket. Vi lyttet. Vi noterte. Vi var deres eneste publikum for deres notater, rapporter, synspunkter, lunsjbestillinger. Iblant kunne de glemme at vi var der, og da fikk vi vite mye mer: hvem som prøvde å presse ut hvem, hvem som drev maktspill, hvem som var utro, hvem som var innenfor og hvem som var utenfor.

Iblant kunne de nevne oss, ikke ved navn, men ved hårfarge eller kroppsfasong: Blondinen, Rødtoppen, Puppene. Vi hadde våre hemmelige navn på dem: Grafseren, Kaffeånden, Tennene.

De kalte oss jenter, men det var vi ikke.

Vi kom til Byrået fra collegene våre, Radcliffe, Vassar, Smith. Vi var de første døtrene i våre familier som fikk høyere utdannelse. Noen av oss snakket mandarin. Andre hadde flysertifikat. Noen av oss kunne håndtere en Colt 1873 bedre enn John Wayne. Men det eneste vi ble spurt om under intervjuet, var: «Kan du skrive på maskin?»

Det er sagt at skrivemaskinen ble konstruert for kvinner – at skal man virkelig få tastene til å synge, må det en kvinnes følsomhet til, at våre smale fingre passer til denne maskinen, at menn kan skryte på seg biler og bomber og raketter, men skrivemaskinen er bare vår.

Vel, det er kanskje slik. Det vi imidlertid er sikre på, er at mens vi skrev på maskin, ble fingrene våre en forlengelse av hjernen, uten noe opphold mellom ordene som kom ut av munnen deres – ord vi fikk beskjed om at vi ikke måtte huske – og tastene våre som klasket trykksverte på papir. Og når man tenker slik på det, på mekanikken i det hele, er det nesten lyrisk. Nesten.

Men hadde vi ambisjoner om å pådra oss spenningshodepine og vonde håndledd og dårlig holdning? Var det det vi drømte om på high school, da vi var dobbelt så flittige som guttene? Var kontorarbeid det vi tenkte oss da vi åpnet de tykke konvoluttene med brevet om at vi hadde fått studieplass på college? Eller var det dit vi trodde vi skulle da vi satt, iført lue og kappe, på de hvite trestolene for å motta pergamentrullen som lovte at vi var kvalifisert til å gjøre så mye mer?

De fleste av oss betraktet jobben på skrivemaskinstua som midlertidig. Vi ville ikke innrømme det høyt – ikke engang for hverandre – men mange av oss trodde det ville være et første skritt mot å oppnå det som mennene fikk, straks de var ferdig med college: offisersstillinger, egne kontorer med lamper som ga et lys man tok seg godt ut i, tykke tepper, skrivebord av tre, egne maskinskriversker som tok vår diktat. Vi anså det som en begynnelse, ikke en slutt, til tross for det vi hadde fått høre hele livet.

Andre kvinner kom til Byrået, ikke for å begynne karrieren, men for å runde den av. De var blitt til overs etter Office of Strategic Services, der de hadde vært legendariske under krigen, men nå var det ikke bruk for dem der, så de kom til oss, fornminner degradert til skrivemaskinstua eller arkivet eller et eller annet skrivebord i et eller annet hjørne, uten noe å gjøre.

For eksempel Betty. Under krigen drev hun psykologisk propaganda, der hun angrep motstandernes moral ved å plante avisartikler og slippe propagandablader fra fly. Vi hørte at hun en gang hadde skaffet dynamitt til en mann som sprengte et tog med militærmateriell idet det krysset en bro et sted i Burma. Vi kunne aldri være sikre på hva som var sant og ikke sant. De gamle mappene fra OSS hadde det med å forsvinne. Men vi visste iallfall at i Byrået satt Betty ved et skrivebord sammen med resten av oss, og de som hadde vært hennes jevnbyrdige kolleger under krigen, karene fra prestisjeuniversitetene, var nå blitt sjefene hennes.

Vi tenker på Virginia, som satt ved et lignende skrivebord – den tykke gule ullgenseren var knyttet rundt skuldrene hennes uansett årstid, en blyant var stukket inn i hårknuten på hodet. Vi tenker på den ene lodne blå tøffelen hennes under skrivebordet – den andre trengtes ikke, for det venstre benet var amputert etter en jaktulykke i barndommen. Hun kalte protesen sin for Cuthbert, og hvis hun hadde drukket for mye, kunne hun ta den av og rekke den til deg. Virginia snakket sjelden om tiden i OSS, og hvis man ikke hadde hørt andre fortelle om opplevelsene hennes som spion, kunne man tro hun var en hvilken som helst aldrende dame i statsforvaltningen. Men vi hadde hørt disse historiene, for eksempel om den gangen hun kledde seg ut som budeie og loset en flokk kuer og to franske motstandsmenn til grensen. At Gestapo hadde kalt henne en av de farligste allierte spionene – med Cuthbert og det hele. Iblant kunne Virginia passere oss i korridoren, eller vi kunne ta samme heis som henne, eller se henne vente på buss nr. 16 på hjørnet av E Street og Twenty-First Street. Vi hadde ofte lyst til å stoppe og spørre henne om hvordan det var å slåss mot nazistene – om hun fremdeles tenkte på den tiden når hun satt ved skrivebordet og ventet på neste krig eller på at noen skulle si hun kunne gå hjem.

I flere år hadde de prøvd å presse ut OSS-damene – det var ikke behov for dem lenger i den nye kalde krigen. De samme fingrene som en gang hadde avfyrt skytevåpen, var nå bedre egnet til maskinskriving, virket det som.

Men hvorfor skulle vi nå klage? Det var en god jobb, og vi var heldige som hadde den. Og den var i hvert fall mer spennende enn de fleste andre i statsadministrasjonen. Landbruksdepartementet? Innenriks? Kunne man tenke seg noe slikt?

Avdelingen for Sovjet-Russland, for korthets skyld kalt SR, ble vårt andre hjem. Og akkurat slik Byrået var kjent som en gutteklubb, dannet vi vår egen gruppe. Vi begynte å betrakte oss som Stua, og vi ble sterkere av det.

Dessuten var ikke pendlingen så gal. Vi kunne ta buss eller trikk til jobben i dårlig vær og gå dit på fine dager. De fleste av oss bodde i bydelene som grenset til sentrum: Georgetown, Dupont, Cleveland Park, Cathedral Heights. Vi bodde alene i gårder uten heis, i små loftsleiligheter, så små at man praktisk talt kunne ligge og berøre den ene veggen med hodet og den andre med tærne. Vi bodde i de siste gjenværende pensjonatene på Massachusetts Avenue, med rader med køyesenger og portforbud fra halv elleve. Ofte delte vi rom – andre jenter fra statsforvaltningen, med navn som Agnes eller Peg, som alltid lot de rosa krøllspennene sine ligge i servanten eller som lot peanøttsmøret størkne på smørkniven eller la brukte bind slurvete innpakket i den lille papirkurven ved siden av servanten.

Bare Linda Murphy var gift den gangen, og dessuten nygift. De som var gift, ble aldri lenge i jobben. Noen holdt ut til de ble gravide, men det vanlige var at straks en forlovelsesring kom på, begynte de å planlegge å slutte. Til avskjed pleide vi å spise kake på pauserommet. Mennene kom for å få seg et kakestykke og si at det var forferdelig trist at jenta skulle slutte, men vi oppfattet glimtet i øyet hos dem når de tenkte på den nyere og yngre jenta som kanskje ville begynne i stedet. Vi lovte å holde kontakten, men når de vel var gift og hadde født ungen, pleide de å slå seg ned helt i utkanten av byen – man måtte ta en taxi eller to busser dit, for eksempel i Bethesda eller Fairfax eller Alexandria. Kanskje vi tok turen ut dit til ungens ettårsdag, men deretter ble alt sånt usannsynlig.

De fleste av oss var enslige, vi satte karrieren først, et valg som vi stadig måtte begrunne overfor foreldrene våre og si at det ikke skyldtes noen politisk holdning. Jo visst, de var stolte da vi fikk vår collegeutdannelse, men for hvert år som gikk og vi pleiet karrieren i stedet for å få unger, ble de mer og mer forvirret på grunn av vår sivilstand uten ektemann og vår ganske merkelige beslutning om å leve i en storby som var anlagt på sumpland.

Ja, om sommeren lå fuktigheten som et tykt, vått ullteppe over Washington, og den asiatiske tigermyggen var hissig. Vi krøllet håret om kvelden, men neste morgen klappet det sammen straks vi gikk ut. Og trikkene og bussene var som badstuer, men luktet som råtten svamp. Bortsett fra en kald dusj var det aldri et øyeblikk da man ikke følte seg svett og uflidd.

Vinteren var ikke noe særlig bedre. Vi pakket oss inn og skyndte oss fra bussholdeplassen, med hodet bøyd mot vinden som sto inn fra den islagte Potomac-elven.

Men om høsten våknet byen til live. Trærne langs Connecticut Avenue så ut som oransje og rødt fyrverkeri. Og temperaturen var deilig, man trengte ikke å bekymre seg for at blusen skulle bli gjennomvåt i armhulene. Pølseselgerne på gaten ristet kastanjer over åpen ild og serverte dem i små papirposer – perfekt porsjon til en spasertur hjem om kvelden.

Våren kom med kirsebærblomstring og busser fulle av turister som gikk rundt til monumentene og ikke brydde seg om skiltene med forbud mot å plukke de hvite og rosa blomstene, som de stakk bak et øre eller i en dresslomme.

Våren og høsten var årstider å dvele i, da vi kunne stoppe og sette oss på en benk eller gå en omvei rundt det store vannspeilet foran Lincoln-monumentet. Inne i Byråets kontorkompleks på E Street var det lysstoffrør som kastet et grelt skinn over alt og fremhevet våre glinsende panner og porene i nesehuden. Men når vi gikk for dagen og den kjølige luften traff de nakne armene våre, når vi valgte den lange veien hjem gjennom The Mall – det var i de øyeblikkene byen på sumpen ble som et postkort.

Men vi husker også de såre fingrene og de vonde håndleddene og de endeløse notatene og rapportene og diktatene. Vi skrev så mye på maskin at noen av oss drømte om maskinskriving om natten. Til og med mange år senere kunne menn vi delte seng med, kommentere at det iblant rykket i fingrene våre i søvne. Vi husker at vi så på klokken hvert femte minutt på fredag ettermiddag. Vi husker at vi skar oss på papir, vi husker det grove toalettpapiret, vi husker lukten av bonevoks på det harde tregulvet i vestibylen mandag morgen, og at hælene våre skled over det i flere dager etterpå.

Vi husker den ene rekken med vinduer helt innerst i avdelingen for Sovjet-Russland – at de satt for høyt oppe på veggen til å se ut gjennom, at det eneste som uansett var å se, var den grå bygningen til utenriksdepartementet over gaten, som var helt lik alle andre grå bygninger. Vi spekulerte på skrivemaskinstua der, hvordan damene så ut, hvordan livet deres var. Kikket de noen gang ut gjennom sine vinduer, mot vår grå bygning, og lurte på hvem vi var?

Den gangen virket de dagene så lange og særpregede, men når vi nå tenker tilbake på dem, går de i ett. Vi kan ikke si om julefesten da Walter Anderson sølte rødvin over hele skjortebrystet og sovnet i resepsjonen med en lapp festet på jakkeslaget – SKAL IKKE GJENOPPLIVES – var i 1951 eller 1955. Vi husker heller ikke om Holly Falcon fikk sparken fordi hun lot en offiser på besøk ta nakenbilder av henne i møterommet i andre etasje, eller om hun ble forfremmet nettopp på grunn av de bildene og fikk sparken kort tid etter av en annen grunn.

Men det finnes andre ting vi husker.

Skulle du tilfeldigvis komme til hovedkvarteret og se en kvinne i elegant grønn tweeddrakt følge etter en mann inn på hans kontor, eller en kvinne med røde hæler og matchende angoragenser i resepsjonen, ville du kanskje gå ut fra at disse kvinnene var maskinskriversker eller sekretærer, og du ville ha hatt rett. Men du ville også ha tatt feil. Sekretær: en person som er betrodd hemmelige eller private saker, fra latin secretus, secretum. Vi skrev alle på maskin, men enkelte av oss gjorde mer. Vi sa ikke et ord om det arbeidet vi utførte etter at vi hadde lagt støvdekselet over skrivemaskinen hver dag. I motsetning til noen av mennene klarte vi å holde på hemmelighetene.

ØST

1949–1950

KAPITTEL 1

EN MUSE

Da mennene i svarte dresser kom, bød datteren min på te. Mennene sa ja takk, like høflige som inviterte gjester. Men da de begynte å kaste innholdet i skrivebordsskuffene ut på gulvet, ta favner med bøker ned fra bokhyllen, endevende madrasser og romstere i klesskap, tok Ira den plystrende vannkjelen av komfyren og satte tekoppene og skålene tilbake i skapet.

En mann bar på en stor kasse og ga de andre ordre om å pakke ned alt det interessante, men da gikk det yngste barnet mitt, Mitja, ut på balkongen, der han hadde pinnsvinet sitt. Han holdt det trygt innenfor genseren sin, som om mennene ville ta med seg kjæledyret hans også. En av mennene – han som senere skulle la en hånd gli nedover ryggen min mens han plasserte meg i baksetet på den svarte bilen – la hånden oppå Mitjas hode og kalte ham en flink gutt. Mitja, den milde Mitja, skjøv mannens hånd vekk med en brå bevegelse og trakk seg tilbake til rommet han delte med søsteren.

Moren min, som hadde ligget i badekaret da mennene kom, dukket opp bare iført badekåpe – håret var fortsatt vått og ansiktet rødflammete. «Jeg sa til deg at dette kom til å skje. Jeg sa de ville komme.» Mennene saumfor brevene fra Boris, notatene mine, handlelister, avisutklipp, blader, bøker. «Jeg sa jo at han ikke ville føre annet enn elendighet med seg, Olga.»

Før jeg rakk å svare, grep en av mennene meg i armen – mer som en kjæreste enn en som var sendt for å arrestere meg – pustet meg varmt i nakken og sa det var på tide å gå. Jeg stivnet helt. Det var skrikene fra barna mine som rykket meg tilbake til øyeblikket. Døren gikk igjen bak oss, men skrikene deres ble enda høyere.

Bilen svingte til venstre to ganger, deretter til høyre. Og høyre igjen. Jeg behøvde ikke å se ut gjennom vinduet for å skjønne hvor mennene i svart dress førte meg. Jeg var kvalm og sa det til mannen ved siden av meg, som det luktet stekt løk og kål av. Han åpnet vinduet – en vennlig, liten gest. Men kvalmen vedvarte, og da den store gule mursteinsbygningen kom til syne, sto oppkastet i halsen på meg.

Da jeg var barn, fikk jeg beskjed om å holde pusten og renske tankene mine når jeg gikk forbi Lubjanka – det ble sagt at Ministeriet for statens sikkerhet kunne se om du hadde antisovjetiske tanker. Den gangen ante jeg ikke hva antisovjetiske tanker var.

Bilen forserte en rundkjøring og kjørte gjennom porten til Lubjankas indre gårdsrom. Munnen min ble fylt av galle, som jeg raskt svelget. Mennene ved siden av meg flyttet seg så langt unna de kunne.

Bilen stanset. «Hvilken bygning er den høyeste i Moskva?» spurte mannen som luktet av løk og kål idet han åpnet døren. Det kom en ny bølge av kvalme, og jeg bøyde meg fram og tømte de stekte eggene fra frokosten ut på brolegningen. Det unngikk så vidt å treffe mannens matte svarte sko. «Lubjanka, selvfølgelig. Det sies at fra kjelleren her kan du se helt til Sibir.»

Den andre mannen lo og stumpet sigaretten mot skosålen.

Jeg spyttet to ganger og tørket munnen med håndbaken.

Inne i den store gule mursteinsbygningen overlot de svartkledde mennene meg til to kvinnelige vakter, men ikke før de hadde sendt meg et blikk som sa at jeg burde være takknemlig for at det ikke var de som skulle føre meg hele veien til cellen. Den største av kvinnene, med antydning til mustasje, satt på en blå plaststol i hjørnet mens den minste, med så mild stemme som om hun lokket en smårolling til å sitte på do, ba meg kle av meg. Jeg tok av meg jakken, kjolen og skoene og sto i det hudfargede undertøyet mens den minste av kvinnene tok av meg armbåndsuret og ringene. Hun slapp dem i et metallskrin, med en høy lyd som ga gjenklang mellom betongveggene. Så gjorde hun tegn til at jeg skulle ta av meg bh-en. Jeg motsatte meg dette ved å legge armene i kors.

«Vi må ha den,» sa kvinnen på den blå stolen – hennes først ord til meg. «Du kunne jo henge deg i den.» Jeg løsnet bh-en og tok den av. Den kalde luften slo meg i brystet. Jeg kjente at blikkene deres gransket kroppen min. Selv under slike forhold vurderer kvinner hverandre.

«Er du gravid?» spurte den største av dem.

«Ja,» svarte jeg. Det var første gang jeg erkjente dette for meg selv ved å si det høyt.

Siste gang Boris og jeg hadde elsket, var en uke etter at han hadde gjort det slutt med meg for tredje gang. «Det er over,» sa han. «Det må ta slutt.» Jeg ødela familien hans. Jeg var årsaken til at han hadde det vondt. Han sa alt dette til meg mens vi gikk nedover et smug bak Arbat, og jeg ramlet inn i døråpningen til et bakeri. Han kom mot meg for å løfte meg opp, og jeg skrek at han skulle la meg være. Folk stoppet og stirret.

Uken etter var han på døren min. Han hadde med en gave: en luksuriøs japansk morgenkåpe som søstrene hans hadde kjøpt for ham i London. «Prøv den for meg,» tryglet han. Jeg smatt bak skjermbrettet og tok den på. Stoffet var stivt og lite flatterende for meg, for det svulmet ut ved magen. Den var for stor – kanskje han hadde sagt til søstrene sine at det var en gave til kona. Jeg avskydde den, og sa det til ham. Han lo. «Ta den av, da,» ba han. Og det gjorde jeg.

En måned senere begynte det å krible i huden min, som om jeg la meg i et varmt badekar etter å ha kommet inn fra kulden. Jeg hadde kjent den kriblingen før, med Ira og Mitja, og jeg visste at jeg bar hans barn.

«Det kommer snart en lege og ser til deg, da,» sa den minste vakten.

De visiterte meg, tok alt, ga meg en stor grå kittel og tøfler som var to numre for store. Så førte de meg til en kasjott av sement, med bare et teppe og en bøtte.

Jeg satt i sementkasjotten i tre døgn og fikk grøt og surmelk to ganger om dagen. En lege kom for å undersøke meg, men han bekreftet bare det jeg allerede visste. Jeg hadde hørt at det skjedde forferdelige ting med kvinner i den kasjotten, men jeg kunne takke barnet som vokste inne i meg, for at det ikke hendte mer med meg.

Etter tre døgn flyttet de meg til et stort rom, også det med gulv og vegger av sement, med fjorten andre kvinnelige fanger. Jeg fikk en seng med metallramme som var skrudd fast i gulvet. Så snart vaktene lukket døren, la jeg meg.

«Du kan ikke sove nå,» sa en ung kvinne som satt på sengen ved siden av. Hun hadde tynne armer med sår på albuene. «De kommer og vekker deg.» Hun pekte på lysrørene som ga et grelt lys fra taket. «Det er ikke lov å sove om dagen.»

«Og du er heldig hvis du får en times søvn om natten,» sa en annen kvinne. Hun lignet litt på den første, men virket så gammel at hun kunne være moren hennes. Jeg lurte på om de var i slekt – eller om alle til slutt lignet på hverandre etter å ha vært på dette stedet, i det sterke lyset, kledd i de samme klærne. «Det er da de kommer og henter deg for å ha de små samtalene.»

Den yngre sendte den eldre et sint blikk.

«Hva gjør vi i stedet for å sove?» spurte jeg.

«Vi venter.»

«Og spiller sjakk.»

«Sjakk?»

«Ja,» sa en tredje kvinne, som satt ved et bord lenger inne i rommet. Hun holdt opp en springer som var laget av et fingerbøl. «Spiller du?» Jeg gjorde ikke det, men jeg skulle få lære det i løpet av den neste måneden med venting.

Vaktene kom, ja. Hver natt dro de med seg en kvinne, en om gangen, og kom tilbake med henne til celle 7 flere timer senere. Da var hun rødøyd og taus. Jeg stålsatte meg mot dette hver kveld, men likevel ble jeg overrasket da de omsider kom.

Jeg ble vekket av et lett slag med en trekølle mot den nakne skulderen min. «Initialer!» spyttet vakten som ruvet over sengen. Mennene som kom om natten, forlangte alltid å få vite initialene våre før de førte oss av sted. Jeg mumlet et svar. Vakten sa jeg skulle kle på meg, og han så ikke vekk mens jeg gjorde det.

Vi gikk i en lang mørk korridor og ned flere trapper. Jeg lurte på om det var noe sant i ryktene: at Lubjanka strakte seg tjue etasjer ned under bakken og var forbundet med Kreml via tunneler, og at en av tunnelene gikk til en bunker som var bygd for Stalin under krigen og utstyrt med all mulig luksus.

Jeg ble ført til enden av enda en korridor, til en dør merket 271. Vakten åpnet den på gløtt, kikket inn og åpnet den så på vidt gap og lo. Det var ingen celle, men et lagerrom med kjøtthermetikk i høye pene stabler, kasser med te og sekker med rugmel. Vakten gryntet og pekte på en annen dør innerst i rommet, men uten nummer denne gangen. Jeg åpnet den. Der inne fikk øynene problemer med å venne seg til lyset. Det var et kontor med elegante møbler som ikke ville ha vært malplassert i en hotellvestibyle. Langs en vegg var det bokhyller fulle av skinninnbundne bøker. Tre vakter sto oppstilt langs en annen. En mann i militær uniformsjakke satt ved det store skrivebordet midt i rommet. På bordet hans lå stabler av bøker og brev: mine bøker, mine brev.

«Ta plass, Olga Vsevolodovna,» sa han. Mannen var rund i ryggen, slik folk blir når de har tilbrakt et helt liv bak et skrivebord eller i straffarbeid. Skulle jeg dømme etter de perfekt manikyrerte hendene rundt tekoppen, gjettet jeg på førstnevnte. Jeg satte meg på den lille stolen foran ham.

«Beklager å ha latt deg vente,» sa han.

Jeg begynte på talen jeg hadde hatt flere uker på å forberede: «Jeg har ikke gjort noe galt. Dere må løslate meg. Jeg har familie. Det finnes ingen …»

Han holdt opp en finger. «Ikke noe galt? Det er vi som skal avgjøre det … med tiden.» Han sukket og pirket seg i tennene med den tykke gule tommelneglen sin. «Og det vil ta tid.»

Jeg hadde trodd de skulle løslate meg når som helst, at alt ville løse seg, at jeg på nyttårsaften skulle få sitte ved en varm ovn og skåle med Boris i et glass god georgisk vin.

«Hva har du gjort, da?» Han bladde igjennom noen papirer og holdt opp noe som så ut til å være en arrestordre. «Gitt uttrykk for antisovjetiske meninger av terroristisk art,» leste han som om det var en liste ingredienser i en oppskrift på honningkake.

Man skulle tro at terror er noe iskaldt – at den gjør kroppen nummen som forberedelse på kommende skade. For meg var det en varme som sved lik ild, fra topp til tå. «Vær så snill,» sa jeg. «Jeg må få snakke med familien min.»

«La meg få presentere meg.» Han smilte og lente seg tilbake i skinnstolen. «Jeg er din ydmyke forhørsleder. Kan jeg få by på te?»

«Ja.»

Han gjorde ikke noen ansats til å hente te. «Mitt navn er Anatolij Sergejevitsj Semjonov.»

«Anatolij Sergejevitsj –»

«Du kan kalle meg Anatolij. Vi skal bli ganske godt kjent med hverandre, Olga.»

«Du kan kalle meg Olga Vsevolodovna.»

«Det er greit.»

«Og jeg vil at du skal være oppriktig mot meg, Anatolij Sergejevitsj.»

«Og jeg vil at du skal være ærlig mot meg, Olga Vsevolodovna.» Han tok et skittent lommetørkle fra en lomme og pusset nesen. «Fortell meg om denne romanen han har skrevet på. Jeg har hørt saker og ting.»

«Som hva da?»

«Si meg,» sa han. «Hva handler denne Doktor Zhivago om?»

«Jeg vet ikke.»

«Du vet ikke?»

«Han skriver fremdeles på den.»

«La oss si at jeg lar deg være alene her en stund, med et ark og en penn – kanskje du kunne tenke på hva du vet og ikke vet om boken, og skrive det ned. Er det en god plan?»

Jeg svarte ikke.

Han reiste seg og rakte meg noen ark. Han trakk en forgylt penn opp fra lommen. «Her, bruk min penn.»

Han lot meg sitte der med pennen sin og arkene sine, og de tre vaktene.

Kjære Anatolij Sergejevitsj Semjonov,

Skal jeg i det hele tatt formulere dette som et brev? Hvordan formulerer man en tilståelse på korrekt måte?

Jeg har faktisk noe å tilstå, men det er ikke det du ønsker å høre. Og med en slik tilståelse, hvor skal man i det hele tatt begynne? Kanskje med begynnelsen?

Jeg la ned pennen.

Første gang jeg så Boris, leste han. Han sto bak en enkel talerstol, lyset fra en lyskaster skinte i det sølvgrå håret hans, og det glinset av svette i pannen. Mens han leste dikt, var øynene hans vidåpne, ansiktsuttrykkene store og barnlige, de strålte ut mot publikum som bølger, helt opp til min plass på galleriet. Hendene hans beveget seg hurtig, som om han dirigerte et orkester. Og på en måte gjorde han det. Av og til klarte ikke publikum å holde tilbake utrop og skrek ut verselinjene hans før han rakk å lese ferdig. En gang stoppet Boris og så opp mot lysene, og jeg kunne banne på at han så meg der jeg satt som tilskuer på galleriet – at blikket mitt skar gjennom det hvite lyset og møtte hans. Da han var ferdig, reiste jeg meg – jeg holdt hendene foldet og glemte å klappe. Jeg så på mens folk strømmet til podiet og omringet ham, og jeg ble stående mens raden og deretter hele galleriet og deretter hele lokalet ble tomt.

Jeg grep pennen.

Eller skal jeg begynne med hvordan det begynte?

Mindre enn en uke etter denne diktopplesningen sto Boris på det tykke røde teppet i vestibylen i det litterære tidsskriftet Novij mir og pratet med den nye redaktøren, Konstantin Mikhailovitsj Simonov, en mann med et klesskap fullt av førkrigsdresser og to rubinbesatte signetringer som klinket mot hverandre når han røkte pipe. Det var ikke uvanlig at forfattere besøkte ham på kontoret. Faktisk var det ofte jeg som fikk oppgaven med å vise dem rundt, servere dem te, ta dem med ut på lunsj – de vanlige høflighetsbevisningene. Men Boris Leonidovitsj Pasternak var Russlands mest berømte dalevende dikter, så Konstantin hadde lekt vert, gått med ham langs den lange rekken med skrivebord og presentert ham for manusbearbeiderne, designerne, oversetterne og de andre viktige ansatte. På nært hold var Boris enda mer tiltrekkende enn han hadde vært på podiet. Han var 56 år gammel, men så ut som 40. Øynene hans pilte fra person til person der han gikk og utvekslet vittigheter. De høye kinnbeina hans ble ekstra fremhevet av det brede smilet.

Da de nærmet seg mitt skrivebord, grep jeg diktoversettelsen jeg hadde arbeidet med og begynte å rette litt her og der i manuset. Under skrivebordet krøllet jeg tærne så hardt at de berørte hælene.

«Du må komme og hilse på en av dine mest ihuga beundrere,» sa Konstantin til Boris. «Olga Vsevolodovna Ivinskaja.»

Jeg rakte fram hånden.

Boris vred hånden slik at han fikk kysse håndbaken. «Hyggelig å møte deg.»

«Jeg har vært så glad i diktene dine helt siden jeg var liten,» sa jeg, tåpelig nok, idet han trakk seg unna.

Han smilte og blottla mellomrommet mellom tennene. «Faktisk skriver jeg på en roman nå.»

«Hva handler den om?» spurte jeg, og forbannet meg selv fordi jeg ba en forfatter forklare prosjektet sitt før det var ferdig.

«Den handler om det gamle Moskva. Et Moskva du er altfor ung til å huske.»

«Så fantastisk spennende,» sa Konstantin. «Apropos det, vi får gå på kontoret mitt og prate.»

«Jeg håper jeg treffer deg igjen, da, Olga Vsevolodovna,» sa Boris. «Så hyggelig at jeg fremdeles har beundrere.»

Det fortsatte derfra.

Første gang jeg hadde sagt ja til å møte ham, var jeg forsinket, og han var tidlig ute. Han sa han ikke hadde noe imot det, at han var kommet til Pusjkinskaja-plassen en time før tiden og hadde moret seg med å se på duene, den ene etter den andre som satte seg på toppen av bronsestatuen av Pusjkin, som pustende hatter av fjær. Idet jeg tok plass ved siden av ham på benken, grep han hånden min og sa han ikke hadde tenkt på noe annet siden han møtte meg – at han ikke klarte å slutte å tenke på hvordan det ville føles å se meg nærme meg og ta plass ved siden av ham, hvordan det ville føles å ta hånden min.

Hver morgen deretter ventet han utenfor boligblokken der jeg bodde, vi gikk langs de brede boulevardene, over plasser og gjennom parker, fram og tilbake over hver bro som krysset Moskvaelven, aldri med noe bestemt mål. Lindetrærne hadde stått i full blomst den sommeren, og hele byen luktet honningsøtt og litt råttent.

Jeg fortalte ham alt: om den første mannen min, som jeg hadde funnet etter at han hengte seg i leiligheten vår, om den andre, som hadde dødd i armene mine, om mennene jeg hadde vært sammen med før dem, og dem jeg hadde vært sammen med siden. Jeg snakket om all min skam, min ydmykelse. Jeg snakket om mine skjulte gleder: å være den første som steg av et tog, å ordne ansiktskremene og parfymene mine slik at etikettene vendte ut, smaken av kirsebærpai til frokost. I de første månedene var det jeg som snakket, og Boris lyttet.

Da sommeren var over, begynte jeg å kalle ham Borja, og han begynte å kalle meg Olya. Og folk snakket om oss nå – moren min mest. «Det er rett og slett uakseptabelt,» sa hun så mange ganger at jeg mistet tellingen. «Han er gift, Olga.»

Men jeg visste at Anatolij Sergejevitsj ikke brydde seg om den tilståelsen. Jeg visste hvilken tilståelse han ville ha meg til å skrive. Jeg husket hva han sa: «Pasternaks skjebne vil bli avgjort av hvor sannferdig du er.» Jeg grep pennen og begynte igjen.

Kjære Anatolij Sergejevitsj Semjonov,

Doktor Zhivago handler om en lege.

Det er en historie om årene mellom de to krigene.

Den handler om Jurij og Lara.

Den handler om det gamle Moskva.

Den handler om det gamle Russland.

Den handler om kjærlighet.

Den handler om oss.

Doktor Zhivago er ikke anti-sovjetisk.

Da Semjonov kom tilbake en time senere, rakte jeg ham brevet. Han kikket igjennom det og snudde arket. «Du kan prøve igjen i morgen natt.» Han krøllet sammen arket, slapp det og vinket til vaktene at de skulle føre meg bort.

*

Natt etter natt kom en vakt og hentet meg, og Semjonov og jeg hadde vår lille prat. Og natt etter natt stilte min ydmyke forhørsleder de samme spørsmålene: Hva handler romanen om? Hvorfor skriver han den? Hvorfor beskytter du ham?

Jeg fortalte ham ikke det han ønsket å høre: at romanen var kritisk til revolusjonen. At Boris hadde forkastet sosialrealismen til fordel for å skrive om personer som levde og elsket slik hjertet ønsket det, uavhengig av inngrep fra staten.

Jeg fortalte ham ikke at Borja hadde begynt på romanen før vi møttes. At Lara allerede var i tankene hans – og at på de første sidene lignet heltinnen på kona hans, Zinaida. Jeg fortalte ham ikke at etter hvert som tiden gikk, ble Lara til slutt meg. Eller kanskje jeg ble henne.

Jeg fortalte ham ikke at Borja hadde kalt meg sin muse, at han i det første året vi var sammen, hadde skrevet mer på romanen enn han hadde på de tre foregående årene til sammen. At jeg ble tiltrukket av ham på grunn av navnet hans – navnet som alle kjente – men forelsket meg i ham til tross for det. At for meg var han mer enn den berømte dikteren på podiet, fotografiet i avisen, personen i rampelyset. At jeg frydet meg over de små skavankene ved ham: mellomrommet mellom tennene, den tjue år gamle kammen han nektet å bytte ut, at han klødde seg på kinnet med en penn når han tenkte, slik at han fikk en strime svart blekk i ansiktet, at han drev seg selv til å skrive sitt store verk uansett hva det kostet ham.

Og han drev virkelig seg selv. Om dagen skrev han i et rasende tempo og lot de fullbeskrevne arkene falle ned i en flettet kurv under skrivebordet. Om natten leste han for meg det han hadde skrevet.

Iblant leste han på små sammenkomster i leiligheter rundt omkring i Moskva. Vennene satt på stoler i en halvsirkel rundt et lite bord, der Borja satt. Jeg satt ved siden av ham og var stolt over å spille vertinne, kvinnen ved hans side, nesten-hustru. Han leste på den oppglødde måten sin, ordene veltet over hverandre, og han stirret rett over hodene på dem som satt foran ham.

Jeg var med på opplesningene i byen, men ikke når han leste i Peredelkino, en kort togtur fra Moskva. Datsjaen i denne forfatterkolonien var konas territorium. Det rødbrune huset med store karnappvinduer lå øverst på en liten høyde. Bak det var det rekker med bjerker og bartrær, på den ene siden gikk en grussti til en stor hage. Første gang Borja tok meg med dit, brukte han god tid på å forklare hvilke grønnsaker som hadde trivdes der i årenes løp, hvilke som var mislykket, og hvorfor.

Datsjaen, som var større enn den vanlige boligen til folk flest, var stilt til rådighet for ham av myndighetene. Faktisk var hele Peredelkino-kolonien en gave fra selveste Stalin, for å bidra til at fedrelandets spesielt utvalgte forfattere kunne blomstre. «Produksjon av sjeler er viktigere enn produksjon av stridsvogner,» hadde han sagt.

Og som Borja sa, ga det myndighetene dessuten en fin mulighet til å holde øye med dem. Forfatteren Konstantin Aleksandrovitsj Fedin bodde i nabohuset. Kornej Ivanovitsj Tsjukovskij bodde i nærheten og brukte huset til å skrive barnebøkene sine. Huset der Isaac Emmanuilovitsj Babel bodde og ble arrestert, og som han aldri kom tilbake til, lå nede i bakken.

Og jeg sa ikke et ord til Semjonov om at Borja hadde innrømmet for meg at det han skrev, kunne bli hans død, at han fryktet at Stalin ville kvitte seg med ham, for det hadde jo hendt med mange av vennene hans under utrenskningene.

De vage svarene jeg faktisk ga, var aldri tilfredsstillende for forhørslederen. Han ga meg nye ark og pennen, og ba meg prøve igjen.

Semjonov prøvde alt for å lirke en tilståelse ut av meg. Noen ganger var han vennlig, kom med te til meg, spurte om min mening om dikt, sa han alltid hadde vært så glad i Borjas tidlige arbeider. Han sørget for at en lege så til meg en gang i uken, og ga instrukser til vaktene om å gi meg et ekstra ullteppe.

Men andre ganger prøvde han å tirre meg, han sa at Borja hadde prøvd å overgi seg til dem, mot at jeg ble løslatt. En gang ble en tralle av metall trillet nedover korridoren så den slo inn i en vegg med en smell, og han spøkte med at det var Boris som banket på Lubjankas vegger og ville inn.

Eller han kunne si at Boris var blitt observert på et arrangement og at han så flott ut, arm i arm med kona. «Ubelemret» var ordet han brukte. Noen ganger var det ikke kona, men en pen ung kvinne. «Fransk, tror jeg.» Jeg måtte tvinge meg til å smile og si at det gledet meg å høre at han var lykkelig og frisk.

Semjonov la aldri hånd på meg, og truet aldri med det heller. Men volden var alltid til stede, den milde væremåten hans var alltid kalkulert. Jeg hadde kjent menn som ham hele livet og visste hva de var i stand til.

*

Om natten bandt cellekameratene mine og jeg remser av jordslåtte lakener over øynene – et fåfengt forsøk på å stenge ute lyset som aldri ble slått av. Vakter kom og gikk. Søvnen kom og gikk.

De nettene søvnen ikke kom i det hele tatt, pustet jeg inn og ut for å prøve å roe tankene lenge nok til å åpne et vindu til barnet som vokste inne i meg. Jeg holdt hånden på magen og prøvde å kjenne noe. En gang syntes jeg at jeg kjente noe smått – så smått som en boble som brister. Jeg holdt fast i den følelsen så lenge jeg kunne.

Etter hvert som magen vokste, fikk jeg ligge en time lenger enn de andre kvinnene. Jeg fikk også en ekstra porsjon grøt og iblant litt dampkokt kål. Cellekameratene mine ga meg noe av sin mat også.

Til slutt ga de meg en større kittel. Cellekameratene spurte om å få ta på magen min og kjenne babyen sparke. Sparkene føltes som et løfte om et liv utenfor celle 7. Vår aller minste fange, kurret de.

*

Natten begynte som alle andre. Jeg ble vekket av at noen pirket i meg med en kølle, og tatt med til forhørsrommet. Jeg satt rett overfor Semjonov og fikk et nytt blankt ark.

Så banket det på døren. En mann med hår så hvitt at det nesten så blått ut, kom inn i rommet og sa til Semjonov at møtet nå kunne skje. Mannen snudde seg mot meg. «Du har bedt om et, og nå får du det.»

«Får jeg det?» spurte jeg. «Med hvem?»

«Pasternak,» svarte Semjonov. Stemmen hans lød høyere og grovere i den andre mannens nærvær. «Han venter på deg.»

Jeg trodde det ikke. Men da de lempet meg inn i en varebil uten vinduer, tillot jeg meg å tro det. Eller rettere sagt, jeg klarte ikke å undertrykke det ørlille håpet. Tanken på å få se ham, selv under slike omstendigheter, var den største gleden jeg hadde følt siden babyen vår sparket første gang.

Vi kom til en annen offentlig bygning, og jeg ble ført gjennom en rekke korridorer og ned flere trapper. Da vi nådde et mørkt rom i kjelleren, var jeg utslitt og svett og tenkte på at Borja skulle få se meg når jeg var så uflidd.

Jeg snudde meg og betraktet det nakne rommet. Det var ingen stoler der, ikke noe bord. En lyspære dinglet fra taket. Gulvet skrånet ned mot et rustent sluk i midten.

«Hvor er han?» spurte jeg og var straks klar over hvor dum jeg hadde vært.

I stedet for å svare skjøv vokteren meg brått gjennom en metalldør, som gikk i lås bak meg. Lukten veltet over meg. Den var søt og ikke til å ta feil av. Jeg skjelnet en del bord med lange skikkelser under kleder. Knærne mine sviktet, og jeg falt ned på det kalde, våte gulvet. Lå Boris under et slikt klede? Var det derfor de hadde ført meg ned hit?

Døren ble åpnet igjen, etter et tidsrom som kunne ha vært minutter eller timer, og to armer løftet meg opp. Jeg ble slept tilbake og opp trappene, bortover flere tilsynelatende endeløse korridorer.

Vi gikk inn i en vareheis i enden av en korridor. Vokteren trakk gitteret for og dro i spaken. Motorer satte i gang, og heisen ristet voldsomt, men gikk ikke. Vokteren dro i spaken igjen og trakk gitteret til side. «Jeg glemmer det stadig,» sa han med et glis og skjøv meg ut av heisen. «Den har vært i ustand i årevis.»

Han gikk til den første døren på venstre side og åpnet den. Semjonov var der inne. «Vi har ventet,» sa han.

«Hvem er vi?»

Han banket to ganger i veggen. Døren gikk opp igjen, og en gammel mann subbet inn. Det tok meg litt tid å forstå at det var Sergej Nikolajevitsj Nikiforov, Iras gamle engelsklærer – eller en skygge av ham. Den vanligvis pertentlige engelsklærerens skjegg var pistrete, buksene hang ikke oppe på den spinkle kroppen, skoene manglet lisser. Det stinket urin av ham.

«Sergej,» mimet jeg. Men han nektet å se på meg.

«Skal vi begynne?» spurte Semjonov. «Bra,» sa han uten å vente på svar. «La oss ta dette en gang til. Sergej Nikolajevitsj Nikiforov, bekrefter du forklaringen du ga i går: at du var til stede under antisovjetiske samtaler mellom Pasternak og Ivinskaja?»

Jeg skrek, men ble øyeblikkelig brakt til taushet med et slag fra vokteren som sto ved siden av døren. Slaget sendte meg inn i den flislagte veggen, men jeg kjente ingenting.

«Ja,» svarte Nikiforov, fortsatt med bøyd hode.

«Og at Ivinskaja fortalte deg om sin plan om å flykte til utlandet med Pasternak?

«Ja,» sa Nikiforov.

«Det er ikke sant!» ropte jeg. Vokteren tok et truende skritt mot meg.

«Og at du hørte på antisovjetiske radiosendinger hjemme hos Ivinskaja?»

«Det er ikke … faktisk, nei … jeg tror –»

«Så du løy for oss, da?»

«Nei.» Den gamle mannen løftet de skjelvende hendene sine for å skjule ansiktet og slapp ut et uhyggelig hvin.

Jeg sa til meg selv at jeg måtte se vekk, men gjorde det ikke.

Etter at Nikiforov hadde tilstått, førte de ham vekk og meg tilbake til celle 7. Jeg er ikke sikker på når smerten begynte – jeg hadde vært nummen i flere timer – men på et eller annet tidspunkt varslet cellekameratene mine vakten og sa at madrassen min var gjennomvåt av blod.

Jeg ble ført til sykestua i Lubjanka, hvor legen fortalte meg det jeg allerede visste, så det eneste jeg klarte å tenke på, var at klærne mine fortsatt luktet som likhuset, som døden.

*

«Vitneforklaringene har gjort det mulig for oss å avdekke dine handlinger: Du har fortsatt å snakke nedsettende om vårt regime og Sovjetunionen. Du har lyttet til Voice of America på radio. Du har bakvasket sovjetiske forfattere som har patriotiske holdninger, og du har roset Pasternaks verk opp i skyene, en forfatter som tar til orde for opprør mot det bestående.»

Jeg hørte på dommerens opplesning. Jeg hørte ordene, og tallet han nevnte. Men jeg koblet det ikke sammen før jeg ble ført tilbake til cellen. Noen spurte, og jeg svarte: «Fem år.» Og det var først da det slo meg: fem år i en omskoleringsleir i Potma. Fem år, seks hundre kilometer fra Moskva. Datteren og sønnen min kom til å være tenåringer. Moren min ville være nærmere sytti år. Ville hun fortsatt være i live? Boris ville nok ha gått videre – kanskje funnet seg en ny muse, en ny Lara. Kanskje han allerede hadde funnet henne.

Dagen etter domsavsigelsen ga de meg en møllspist vinterkåpe og slengte meg opp under presenningtaket på en lastebil full av andre kvinner. Vi så Moskva fare forbi gjennom en åpning bakerst.

En gang krysset noen skolebarn gaten bak bilen, to og to. Læreren deres ropte at de skulle se rett fram, men en liten gutt snudde seg, og vi fikk øyekontakt. Et lite øyeblikk forestilte jeg meg at han var min egen sønn, min Mitja, eller kanskje barnet jeg aldri skulle få kjenne.

Da bilen stoppet, skrek vaktene at vi skulle komme oss av og gå fort til toget som skulle føre oss til Gulag-leiren. Jeg tenkte på begynnelsen av Borjas roman, der Jurij Zhivago går om bord i et tog med sin unge familie for å søke trygghet i Uralfjellene.

Vaktene plasserte oss på benker i en vogn uten vinduer, og da toget rullet ut fra stasjonen, lukket jeg øynene.

Moskva er bygd i flere sirkler utenpå hverandre, som en stein som slippes ned i stille vann. Byen stråler utover fra det røde sentrum til boulevardene og monumentene og leiegårdene – den ene høyere og bredere enn den andre. Deretter kommer trærne, så landsbygda, så snø, så snø.