Ørjan N. Karlsson

Den lengste dagen

Marko Eldfell bok 3

Hvis vi svarer nei til punkt 1 og 2, må vi akseptere punkt 3.

Nick Bostrom – filosof ved Oxford universitet.

Ekspert på kunstig intelligens.

1. | Menneskeheten dør ut før den kan utvikle seg til et postmenneskelig stadium.
2. | Det er usannsynlig at en postmenneskelig sivilisasjon vil kjøre et signifikant antall simuleringer av sin evolusjonære historie.
3. | Vi lever nesten med sikkerhet i en datasimulering.

Prolog

Oslo 2103

Under andre omstendigheter ville Max Avalera takket nei til oppdraget. Navn som «Oslo» og «Karantenesonen» virket avskrekkende på den mest risikotilbøyelige fribytter. Og Max var av den forsiktige sorten, for det meste i alle fall. Men han trengte pengene. Eller, Strict trengte pengene – og man lot ikke en lånehai av Stricts kaliber vente. Det lå liksom implisitt i det tegneserieaktige kallenavnet hans.

Dessuten dreide det seg ikke om noe ulovlig. Oppdraget kom fra kommandanten ved Garnison Viking. Ikke personlig, selvfølgelig. Men Masken som fungerte som mellommann, var tydelig på at forespørselen kom fra toppen.

Max’ første spørsmål hadde vært hvorfor ikke Maskene gjorde jobben selv. Garnison Viking lå jo tross alt i selve Karantenesonen, på grensen til Oslo.

Forklaringen var av den forutsigbare sorten. Det dreide seg om en sak av følsom natur. Personen han skulle finne i Oslo og bringe tilbake til Garnison Viking – med makt om nødvendig – var sønnen til en høytstående embetsmann i Nålen, Maskenes hovedkvarter i Paris.

Uten forvarsel hadde sønnen, som tjenestegjorde som underoffiser i et av vaktkompaniene, forlatt garnisonen og krysset grensen til Oslo. Maskene hadde et begrep for dette. De kalte det Kurtz-syndromet etter protagonisten i Joseph Conrads roman Mørkets hjerte. Underoffiseren hadde med andre ord gone native. Et av åtte–ni tilfeller ved Garnison Viking hvert år.

Embetsmannen ønsket å holde sønnen utenfor Maskenes straffesystem, og hadde nok betalt en heftig sum til kommandanten. Max mistenkte at det handlet vel så mye om embetsmannens egen anseelse og mulighet for fremtidig forfremmelse.

Samme kunne det være. For Max var det betalingen som betydde noe, og lønnen var god. Selv etter at Strict hadde lagt beslag på sin del, ville han sitte igjen med en grei slump eurodollar.

Døren til verkstedskuret han ventet i, gikk opp.

«Kom igjen!» En kvinne i pilotantrekk vinket ham til seg. Max drakk siste rest av kaffen, forsikret seg om at stroppen på pistolhylsteret han bar på høyre hofte var festet, og fulgte etter henne ut på helikopterlandingsplassen hvor en gråsort Blackhawk sto med rotoren dreiende i bedagelige sirkler.

Kvinnen pekte mot andrepilotsetet. Max tok plass, trakk på seg hjelmen og spente seg fast. Piloten økte turtallet til meiene klapret mot betongen på landingsplassen. Max skulle til å spørre hvorfor de ikke tok av, da hele Garnison Viking gikk i svart.

«Strømbrudd på hoved- og backupsystemer,» sa piloten. «Lokal luftovervåkning er nede de neste fem minuttene.»

Blackhawken steg vertikalt to hundre meter før piloten senket nesen på helikopteret 45 grader og fyrte booster-rakettene samtidig som rotorbladene trakk seg sammen til halvparten av lengden. G-kraften trykket Max bakover i setet.

«Dette er siste kjente posisjon for GV#2112,» formidlet piloten over nærlinken og delte en fil via innersfæren, iSfæren. Brølet fra rakettmotorene hadde stilnet, og rotoren var strukket tilbake til sin normale lengde.

Max åpnet filen. GV#2112. Den savnede Maskens tjenestenummer. Underoffiserens identitet skulle holdes hemmelig.

Filen besto av en videostrøm fra en av de mange autonome dronene som patruljerte luftrommet over Oslo. Bildet viste et grønt, overgrodd område en kilometer fra fjorden.

«Hvor er dette?» spurte han piloten.

«Det er en kirkegård midt i Oslo – Vår frelsers gravlund. Kjente nordmenn som Henrik Ibsen, Edvard Munch og Bjørn Axeltoft ligger begravet der.»

Max gjenkjente ikke de to første navnene, men Bjørn Axeltoft visste han hvem var; den første norske visepresidenten i Thule.

«Hva har kirkegården med GV#2112 å gjøre?» spurte han.

«Kirkegården er det siste området han ble observert. Med mindre han har klart å fjerne sporingsbrikken i nakken uten å utløse alarmen, noe som er svært lite sannsynlig, finnes det bare én forklaring.»

«Som er?»

«Vår mann har gått under bakken, og nedgangen er å finne et sted på kirkegården.»

«Det er alt dere vet?» utbrøt Max oppgitt.

«Det ble sendt inn nanodroner for å undersøke området,» svarte piloten en anelse defensivt.

«Hva skjedde?»

«Vi mistet kontakten med samtlige enheter som følge av korte, men kraftige elektromagnetiske pulser.»

«Det var jo betryggende,» mumlet Max.

Piloten ignorerte kommentaren. «Det er derfor du er utstyrt med en feromon-sensor med GV#2112s signalstoff. Elektronikken i sensoren er spesielt beskyttet mot EMP.»

Helikopteret fulgte vestre side av fjorden innover mot Oslo sentrum. Max hadde forventet seg et mørklagt landskap, og ble overrasket da han oppdaget lyspunkter på bakken.

Like før et sted som het Sandvika, tok lysene brått slutt, som om terrenget ble slukt av et sort hull. Piloten må ha gjettet hva han tenkte, for uoppfordret sa hun: «De fleste lysene du ser, er fra leirbål. Vi anslår det til å være mellom to og fire tusen personer i randsonen rundt sentrum. Den typen folk som i Karantenesonen kalles ʻGespenster’.»

«Og i selve sentrum?»

Piloten heiste på skuldrene. «Umulig å si. Det er ikke alle livstegn dronene fanger opp som lar seg klassifisere. Men at det er …» Hun dro på det. « … individer der nede, lar seg ikke benekte.»

Piloten tastet inn en kommando på det virtuelle grensesnittet foran seg, og Oslo sett gjennom linsen på Blackhawkens nattkamera la seg over visiret på Max’ hjelm. Bildet var grønnskimret, men skarpt. Innerst i fjorden lå en mursteinsbygning med to tårn. Like bak bygget ante han restene av Igloen, fusjonsreaktoren som hadde eksplodert den dagen genpesten rammet Oslo.

Max hadde sett bilder av Oslo mange ganger før. All-Sfæren flommet over av spekulative dokumentarer om genpesten, utallige dramatiseringer og flere konspirasjonsteorier enn det var mulig å telle. Det var likevel noe annet å se disse historiske bygningene ved selvsyn.

Helikopteret dreide mot vest på en kurs som tok dem over det gamle slottet. Først fikk ikke Max øye på den okergule bygningen han visste lå der, så forsto han hvorfor. Hele området var overgrodd. Ikke bare av trær og busker, men eføylignende vekster som dekket hver centimeter av slottet og bygningene langs den gamle paradegaten gjennom sentrum. Vekstene fikk betongen til å fremstå som myk og gjorde kantete hjørner runde. Max fikk en fornemmelse av å kikke ned på én levende organisme. At eføyen var huden til en grønn kjempe.

«Det er …» Max lette etter det riktige ordet. Piloten snudde seg mot ham. Han ante smilet i stemmen hennes da hun sa: «La meg gjette … en jungel der nede.»

«Eh, ja.»

«Alle som ser Oslo for første gang, reagerer på samme måte. Biologene er i stuss over hvordan vegetasjonen har tatt over så raskt. Flere av vekstene, spesielt eføyen, forekommer ikke naturlig i Thule.»

«Men det er ikke farlig? Å puste inn luften, mener jeg?»

«Vi har ikke detektert luftbårne varianter av genpesten de siste ti årene, og bortsett fra større konsentrasjon av edelgasser enn normalt, virker biosfæren godartet.»

«Virker?»

«Luften er ufarlig for mennesker, men det skjuler seg skapninger der nede som kunne vært tatt ut av et mareritt.» Det hørtes ut som om piloten hadde mer på hjertet, men isteden tok hun helikopteret inn i et sidelengs stup mot øst.

«To minutter til landing,» informerte hun forretningsmessig. «Deretter har du en time på deg. Jeg flyr i et ventemønster over byen til du er klar til å bli plukket opp.»

«Og hvis jeg ikke er klar?»

«Min ordre er å returnere etter en time. Med eller uten dere.»

Max løsnet setebeltet. Med unntak av den voldsomme fremveksten av vegetasjon hadde han egentlig ikke lært noe nytt om Oslo. Alle visste at byen var et farlig, uforutsigbart sted. Det viktigste var uansett at han hadde nok informasjon til å løse oppdraget. Alt annet var ham uvedkommende og kunne i verste fall føre til distraksjon og unødvendig bekymring.

Blackhawken sank de siste tjue meterne og ble hengende like over bakken. Max dro opp døren og hoppet ut. Han ble sittende på huk med armen holdt beskyttende over ansiktet til kastevindene fra rotoren ga seg, så reiste han seg opp. Han befant seg like utenfor en inngjerdet, gresskledd skråning. Like bortenfor sto en rusten jernport på gløtt. Innenfor porten stakk mosegrodde gravsteiner og rustne kors opp av bakken. Melkehvit dis lå som et teppe over kirkegården og fikk korsene til å ligne forstavnen på en båt. Max løsnet stroppen på pistolhylsteret og trakk deretter opp feromon-sensoren fra sidelommen på buksen.

Apparatet var ikke større enn en gammeldags fyrstikkeske. Enheten inneholdt duftstoffene til GV#2112 – sannsynligvis hårstrå eller spytt. Max aktiverte sporingsenheten som automatisk koblet seg til iSfæren. I grensesnittet dukket det opp et kart over kirkegården. Rekkevidden til sensoren var ikke spesielt lang, litt i overkant av hundre meter. Max delte kartet inn i seks rektangulære sektorer og tok fatt på søket.

Først da han befant seg inne på selve kirkegården, slo det Max hvor stille alt var. I Drammen lå støyen fra fabrikkene og godstogene som fraktet kull til kraftverket i utkanten av byen, som en blykappe over alt annet. Og i sentrum blandet dette industriglammet seg med musikk fra barer og restauranter, skrålingen fra festglade mennesker, kjeftingen fra drukkenbolter, tiggerbønner og ymse tilbud fra gateselgere og horer.

Her hørte han det ujevne vindsuset i de mektige løvtrærne og lyden av kondensen som dryppet fra gjerdet. Til slutt, som et underliggende fundament, mer følte enn hørte han en dyp brumming. Som om noen hadde slått på en diger maskin et sted langt unna. Var brummingen den egentlige lyden av Oslo? Byens puls.

Max husket ikke sist han hadde opplevd en lignende stillhet. Kanskje aldri. Var dette årsaken til at Maskenes soldater deserterte? Næret rømlingene et ønske om å returnere til en slags naturtilstand?

Det skjuler seg skapninger der nede som kunne vært tatt ut av et mareritt.

Forsto de ikke at Oslo var en Venusfluefanger? En eksotisk blomst med tenner av stål og et råtnende hjerte?

Feromon-sensoren gjorde utslag i den andre sektoren han gjennomsøkte. I iSfæren dannet det seg et kjeglelignende mønster over kartet der ansamlingen av duftstoffer var sterkest i bunnen av kjeglen. Max fulgte sporet som ledet ham mot sentrum av kirkegården. Et mausoleum vokste ut av disen; en eføydekket, firkantet steinstruktur som minnet mest om en botanikers bunker. Max så seg rundt, men fant ikke navnet på den eller de som lå begravet her.

Døren inn til mausoleet sto på gløtt. Ifølge sensorene var konsentrasjonen av duftstoffer sterkere på innsiden. Max stoppet opp. Mausoleet var et opplagt skjulested. Såpass opplagt at Maskene fra Garnison Viking burde funnet det selv uten hjelp av droner.

Han aktiverte nattlinsen på venstreøyet. Linsen hadde ikke samme kvalitet som kameraet i helikopteret, men gjennom den kunne han studere trappen på innsiden av den halvåpne døren; en trang, bratt nedstigning.

Alle instinkter strittet imot å gå inn i mausoleet alene. Men trakk han seg uten å finne den forsvunne Masken, ble det ingen betaling, og uten betaling var han i Stricts vold.

Max markerte mausoleets posisjon i det virtuelle kartet og sørget for at all informasjon heretter ble sendt automatisk til piloten. Det var ikke all verdens til sikkerhetsforanstaltning, men det beste han fikk til. Han trakk pistolen opp av hylsteret, lente den ledige hånden mot fuktig stein og dyttet døren til mausoleet helt opp.

Trappen foran ham var overraskende lang. Max satte seg på huk på det nest øverste trinnet og lyttet. Mørket under ham holdt pusten. Et svakt skinn forstyrret nattlinsen. Max deaktiverte optikken og ble oppmerksom på en skjør, gyllen glød fra veggene rundt ham. Det minnet ham om fluorescerende maling, men da han strøk fingertuppen over den ru mursteinen, delte gløden seg for fingeren som vannet for kjølen på en båt. Max fjernet fingeren, og lyset fløt tilbake.

Han lente seg nærmere veggen og aktiverte forstørrelsen i linsen til x25. Synet som møtte ham, fikk ham til å rykke hodet tilbake. Mursteinsveggen var dekket av små, myke hår, som kroppen til en humle. De bølget frem og tilbake i trekken fra den åpne døren.

Max tørket fingertuppen mot buksen og gikk tilbake opp trappen. På utsiden av mausoleet fant han en løs murstein som han la i døråpningen for å hindre at døren lukket seg. Max visste det var en irrasjonell handling. Vinden var ikke sterk nok til å blåse igjen steindøren, og om det fantes noen på utsiden som ønsket å stenge ham inne i gravkammeret, kunne de bare fjerne steinen. Likevel fikk sikkerhetsforanstaltningen ham til å føle seg bedre.

Femten meter under bakken flatet trappen ut i en gang som svingte til høyre. Her nede erstattet grove tømmerstokker mursteinen i tak og vegger, noe som også fikk de gylne hårene til å forsvinne. Skinnet fra trappen ble erstattet av lukten av mugg, og luften var fuktig og tung. Et stykke inn i korridoren hadde en metallskinne blitt festet til taket, og fra sporet dinglet det en krok. Et provisorisk transportsystem, innså Max.

Tilstedeværelsen av skinnen bekreftet at dette ikke var et gravkammer, men begynnelsen på et tunnelsystem eller kanskje inngangen til et underjordisk hovedkvarter, muligens begge deler. GV#2112s forsvinning virket stadig mindre som et utslag av Kurtz-syndromet. Ingen tilfeldig desertering.

Skulle man rydde en tunnel som denne for fiender, trengtes et veltrent angrepsteam. Bare en enkel rekognosering krevde fem–seks mann. Max hadde ingen planer om å fortsette videre. Trøsten fikk være at han ikke kom helt tomhendt tilbake. Informasjonen om det underjordiske anlegget måtte være verd noe. Neppe nok til å betale Strict fullt ut, men tilstrekkelig til å kjøpe seg et pusterom.

Max snudde seg, og gikk nesten rett inn i skikkelsen som sto like bak ham og sperret veien ut. Personen var kledd i en falmet militæruniform med symbolet til den nå oppløste NATO-alliansen over venstre brystlomme.

«Velkommen til oss, Max Avalera.» Mannen snakket i korte støt, som om han strevde med å holde tilbake et rop. Ansiktet var blekt og pannen svett. Men det var øynene som tiltrakk seg all oppmerksomhet. De var gylne, som gløden i trappen.

Max hevet pistolen. Siktet rett på mannen.

«Hvem faen er du?»

Skikkelsen slo ut med armen. Et nonchalant slag som likevel skjedde så raskt at Max ikke rakk å reagere før en spiss smerte skjøt gjennom håndleddet og pistolen falt på gulvet.

«Navnet er Jack Stenthon, og jeg er her for å gi deg et enkelt valg. Et valg på liv og død.»

Stenthon utstøtte noe mellom en kort latter og et stønn, og gliste. Smilte med tenner som virket for store for kjeften de satt i.

«Hva blir det til, Max? Vil du leve eller dø?»

Del 1

Legio

Kapittel 1

24. september 2085

Klokken 0600–0700

David Belial våknet til lyden av bølger. Han ble liggende og lytte med øynene lukket. Ved hjelp av iSfæren kunne han skapt illusjonen av å våkne i en hytte ved fjorden. Eller i tårnet på et fyrhus. Men Belial ønsket seg bare lyden av bølgene som slo mot svaberget. Å våkne slik han som barn hadde våknet i familiens sommerhus på Verdens ende på Tjøme. De ujevne bølgeskvulpene som blandet seg med drømmene og til slutt skylte dem vekk.

Kom han til å drømme etter i dag? Alle bevisste skapninger drømte. Men hva var egentlig bevissthet, og ville han oppfatte seg selv, og sine egne minner, annerledes etterpå? Det fantes ingen vitenskapelige svar på spørsmålet, bare filosofiske.

Belial slo opp øynene. Han lå på en kamelullsfuton i et hvitmalt, vindusløst soverom. Da leilighetens kunstige intelligens, KI, registrerte at han var våken, fikk den lysene i rommet til å simulere en soloppgang. Alle soloppganger over Oslo og store deler av Europa var kunstige, tenkte Belial. Med få unntak hadde skydekket over kontinentet vært permanent siden midten av 2060-tallet. For de fleste under tjue år var simuleringen av soloppgang og -nedgang den eneste virkeligheten de kjente.

Han tok på seg silkekimonoen og gikk ut i stuen.

Fra vinterhagen i toppetasjen på høyhuset som lå på den ytterste piren på Aker Brygge, hadde Belial utsikt over mesteparten av den norske hovedstaden. På motsatt side av Pipervika lå Akershus festning. Det siste tiåret hadde Festningsbyen blitt den mest eksklusive bydelen i Oslo. På avstand så det snart 800 år gamle festningsverket urørt ut, men på innsiden av mur- og steinskallet var alt nytt.

Mot nordvest vaiet flagget over presidentpalasset. Som ham begynte nyutnevnte visepresident Solveig Norsjø dagen tidlig. Forberedelsene til at Norge skulle ta over formannskapet i Thule for de neste to årene, var godt i gang. Rundt lunsjtider brukte Belial å spasere i den gamle slottsparken der statuene av kong Karl Johan, kong Harald, dronning Sonja og Norges siste regent, kong Haakon, fremdeles sto portvakt. Han var uenig med de mest rabiate republikanerne som mente at statuene burde fjernes. Nå som Norge, sammen med Sverige, Danmark og den nordlige delen av Finland, hadde blitt en del av Thule, ble det historiske båndet til den selvstendige nasjonen Norge ekstra viktig. «Integrasjon, innflytelse og identitet» hadde vært ja-sidens slagord før avstemningen om sammenslåing. Gamle monarker, uansett hva man måtte mene om monarkiet, var en del av denne identiteten.

Det banket på døren. Gjennom det melkehvite glasset skimtet Belial konturen av Antonius, hans personlige butler.

«Kom inn.»

Antonius åpnet skyvedøren. Han var som vanlig kledd i livkjole med knelang jakke, hvit skjorte og ditto sløyfe. Antrekket fikk Antonius til å virke langt eldre enn hans førtito år.

Antonius satte fra seg serveringsbrettet med en dobbel espresso, et glass mineralvann og doseringsesken med dagens piller på anretningsbordet ved vinduet. Den siste dosen Belial trengte å ta om alt gikk som planlagt.

«Jeg drar direkte til Igloen etter frokost. Er vår spesielle venn klar?»

«Han er alltid klar, herr Belial. Men jeg skal varsle ham for sikkerhets skyld,» svarte butleren med et ansiktsuttrykk han reserverte til akkurat dette emnet; som om samtalen dreide seg om noe smakløst og mildt skandaløst.

«Godt,» svarte Belial uten å påtale Antonius’ reaksjon.

Belial ristet ut tablettene fra doseringsesken, svelget og skylte ned med vannet. Denne gammeldagse måten å ta medisiner på, bød ham imot. Men pillecocktailens sammensetning og det faktum at mesteparten av tablettene var av eksperimentell art, ga ham ikke noe alternativ. Antonius plasserte vannglasset og pilleesken tilbake på brettet og lot ham i fred.

Belial åpnet døren til verandaen og gikk ut med espressoglasset i hånden. Luften var fuktig og mild. Havneområdet på begge sider av Pipervika var tettpakket av båter, alt fra ferger til øyene i Oslofjorden, taxibåter og restaurantlektere til turistprammer som tok runden rundt festningen, via Operaen og til boligkomplekset på Sørenga der de ytterste husene hadde rast ut i vannet da en undersjøisk gassledning eksploderte i 74. På stille dager kunne man se konturene av bygningene på fjordbunnen. Et nordisk Atlantis. Av de 314 som omkom den vinterdagen for elleve år siden, fant man bare 268 kropper. Utleie av undervannskikkerter ga bedre inntekter enn selve billettsalget.

Han tømte espressoen, lente seg mot rekkverket og studerte det gamle rådhuset innerst i havnen.

Belial hadde kjøpt bygningen da byregjeringen flyttet til nye lokaliteter i Festningsbyen for ti år siden. Fasaden var bortimot identisk med slik den var da rådhuset ble innviet i 1950. Det samme kunne ikke sies om Fridtjof Nansens plass foran rådhuset. Der hadde Belial, sammen med et konsortium av investorer, oppført det som på folkemunne ble kalt for «Igloen». En metallkuppel like høy som det gamle rådhuset, og som i tillegg til selve Fridtjof Nansen plass også la beslag på kvartalet mellom Tordenskiolds gate og Klingenberggata.

Selv nå, mer enn et år etter at den hvite kuppelen sto ferdig, ble Belial opprømt av synet. Som ettermæle kunne ikke bronsestatuene foran presidentpalasset måle seg med Igloen – Norges og Thules første fusjonskraftverk.

Selv for en person med Belials kontaktnett hadde det vært vanskelig å få byggetillatelse til kraftverket. Argumentet om at det aldri hadde vært et alvorlig uhell ved en slik installasjon, bet ikke på byregjeringen. Heller ikke forsikringene om all internasjonal status og prestisje som kom til å følge i kjølvannet av et slikt prosjekt.

Til slutt måtte det til et løfte om subsidiert strøm til hele Oslo for å få det nødvendige flertallet. I den store sammenhengen et lite offer. Ved full drift var 1,39 prosent av energien som ble produsert i Igloen, nok til å forsyne byens husstander og industri med elektrisitet. Unntaket var i kveld. Belial hadde informert kommunen om at Igloen skulle stenges i en time for rutinemessig vedlikehold. Sannheten var at han trengte 99,7 prosent av reaktorens energi for å gjennomføre et eksperiment bare et fåtall kjente til. Et eksperiment som, om han lyktes, kom til å forandre verden for alltid.

Kapittel 2

24. september 2106

Klokken 0000–0100
Karantenesonen

Marko stoppet på en treløs, gjørmete kolle og ventet på at de tre andre skulle ta ham igjen. Mot vest, noen kilometer unna, brant to varder. Det siste kvarteret hadde flammene gått fra gule til oransje, og mens Marko iakttok bålene, raste et av dem sammen og sendte en sverm av glør mot himmelen.

Bak flammene skimtet Marko lysene fra Drammen. Han hadde med vilje unngått byen som lå som en noenlunde trygg øy midt i Karantenesonen. En vanskelig avgjørelse. Etter bataljen i herskapshuset utenfor Tønsberg og den påfølgende kampen mot Skyggen lenger nord, trengte de påfyll av proviant, medisiner og ammunisjon. Oppdatert informasjon om den tryggeste veien til Oslo ville også vært nyttig. En guide enda bedre. Men risikoen var for stor. Maskene kontrollerte ikke Drammen, men de hadde garantert informanter der som rapporterte hvem som kom og gikk.

Thalia nådde kollen først. Selv blant kroppsmoddere ville hun skilt seg ut med sine gule, lysende øyne og en skråklipt, sort pannelugg som virket syntetisk helt til du kom borti den. Den tettsittende uniformen hennes bar merker etter kamp, men stoffet hadde vist seg underlig motstandsdyktig. Flenger og rifter reparerte seg selv uten andre spor enn en svak nyanseforskjell til området rundt.

Thalia var den som hadde levert Marko meldingen fra løytnant Jack Stenthon, hans gamle troppssjef som Marko ved selvsyn hadde sett dø i Tbilisi for mer enn fem år siden.

Beskjeden var usammenhengende og foruroligende. Første gang Marko leste den, fikk han det for seg at meldingen var et øyeblikksbilde av gryende galskap. Likevel lot den seg ikke ignorere. Marko hadde sett Stenthon dø, nå insisterte Thalia på det motsatte.

I beskjeden ba Stenthon om at Marko måtte møte ham i Oslo, stedet der genpesten hadde brutt ut i 2085. Siden den gang hadde byen vært avstengt. Som et ekstra sikkerhetstiltak for å hindre den uhelbredelige pesten i å spre seg, ble Karantenesonen opprettet og Maskene gitt autoritet til å håndheve de ekstraordinære isolasjonslovene.

Hvorfor det var så viktig at også Thalia måtte bli med på dette møtet, sto ikke klarere for Marko nå enn da hun kom ut av speilet under Nye Berlin like før store deler av den tyske hovedstaden ble ødelagt. Det han derimot visste med sikkerhet, var at Thalia var alvorlig syk, og at hun nettopp hadde fått den siste dosen med medisin.

Bak Thalia gikk Olga sammen med I’Ree Xhan. Et umake par, disse to. Olga var kompakt med slaviske trekk, skallen hennes raket foruten en platinablond lugg. En tatovering som viste en gammeldags karavane på vei gjennom en ørken, dekket deler av bakhodet og fortsatte ned til midt på ryggen.

I’Ree var slank og høy til asiat å være. Kinnbeina fremhevet et smalt, alvorlig ansikt. De mandelformede øynene sluttet aldri å saumfare omgivelsene. Ikke engang nå som I’Ree hadde spist en voksen dose kodeintabletter for å døyve smertene etter skadene hun pådro seg i kampen mot Skyggen.

Marko vinket dem bort til en mosegrodd steinformasjon på toppen av kollen og satte seg på huk. De tre stilte seg rundt ham. Han tok en slurk av vannflasken og sendte den videre til I’Ree, som drakk og ga den til Olga. Så langt hadde han ikke sett Thalia røre annen mat og drikke enn det hun selv bar med seg.

Marko åpnet en datalink i iSfæren og delte kartet over området de befant seg i.

«Herfra er det to veier inn til Oslo. Den ene følger den gamle hovedåren over Liertoppen via bydel Asker og inn mot sentrum. Alternativ rute går over Nyogtha-passet. Begge alternativene er garantert bevoktet av både droner og autonome stridsroboter, men Nyogtha-passet er det beste alternativet.»

«Hva baserer du vurderingen din på?» spurte Olga.

«For det første er stedet mindre fremkommelig,» svarte Marko. «For det andre er det alle historiene om passet i all-Sfæren. De som forteller at området voktes av et vesen som sjelden lar noen passere.»

«Akkurat,» istemte Olga. «Historier jeg ville ledd av helt til vi møtte Skyggen.»

«Samme her,» svarte Marko.

Uten at han ønsket det, vandret tankene tilbake til første gang han så Skyggen. Skapningen var minst tre meter høy og sort på en utflytende måte som gjorde omrisset dens utydelig. Kun Skyggens øyne lyste opp kroppen. To kattelignende ovaler av flytende gull. Etter sammenstøtet hadde Marko tatt seg i å studere Thalia i smug. Sammenligne kvinnens øyenfarge med Skyggens.

«Så hvorfor Nyogtha-passet,» spurte Olga utålmodig.

Marko trakk på skuldrene. Han hadde ikke annet enn magefølelsen å gå etter. «Fordi jeg vurderer den ruten som marginalt bedre enn å utfordre Maskene direkte.»

«Hva sier du?» spurte Olga I’Ree.

«At begge alternativene er like dårlige.»

«Thalia?»

«Nyogtha,» svarte kvinnen uten å nøle. Hun reiste seg opp og fortsatte videre langs stien.

«Da er vel den saken avgjort,» mumlet Olga.

Innerst i Tyrifjorden lå et forlatt tettsted. Marko gjennomsøkte området med termisk filter, men fant ingen andre varmesignaturer enn mindre dyr. Åkrene rundt den spede bebyggelsen lå brakk, men bare delvis gjengrodd, noe som fortalte Marko at det hadde bodd folk her også etter at tettstedet ble en del av Karantenesonen.

Marko snudde seg mot Olga. «Vi trenger forsyninger. Kanskje finner vi noe vi kan bruke i et av husene.»

Olga nikket. Hun bar fremdeles med seg førstehjelpsskrinet hun hadde tatt fra cockpiten i helikopteret, men mesteparten av den desinfiserende geleen og alle sårklypene hadde gått med til å behandle I’Rees skade.

Marko gikk i front mot tettstedet med Thalia og Olga fem steg bak på hver side av seg. I’Ree holdt seg bakerst, slik at de dannet en diamantformasjon. Oppgaven hennes var å ha kontroll over området bak dem, men Marko ønsket også å skjerme henne. Sårene i ryggen hennes var så dype at hun burde fått profesjonell medisinsk behandling.

«Faen heller, Lenny.» Marko mumlet navnet høyt nok til at Olga snudde seg mot ham. Marko ignorerte det spørrende blikket hennes. Forsøkte å skjerme seg selv for bildene av vennens døde kropp på gulvet i det underjordiske anlegget.

Lenny hadde vært avdelingens lege da Marko tjenestegjorde under løytnant Stenthon i Georgia-felttoget. Nå var den ene av dem død, mens den andre på umulig vis hadde gjenoppstått. Ikke for første gang tok Marko seg i å lure på om det var han som hadde mistet forstanden.

En grusvei ledet gjennom et lite skogholt og over en bro. På andre siden av elven delte veien seg i to. Hovedåren fortsatte langs østsiden av Tyrifjorden mens en smalere avstikker, delvis overgrodd, gikk til venstre inn mot sentrum av tettstedet.

Etter noen minutter kom en samling tre- og fireetasjes bygninger i betong og murstein til syne foran dem. En studie i forfall; knuste vinduer, skakke vegger, gapende døråpninger og sammenraste tak. Midt i sentrum hadde et voksent eiketre veltet inn i den lokale skolen. Vinrøde takplater lå strødd i en halvsirkel rundt ruinen. Naturlige årsaker, konstaterte Marko. Dette var noe annet enn de menneskeskapte ødeleggelsene i Tønsberg.

Det blinket i den infrarøde linsen. Et rødt blaff. Omegaen reagerte før Marko. Våpenet vred kroppen hans i retning av bevegelsen. Omegaens avatar hadde allerede valgt ammunisjon; antipersonell med ekspanderende blytupp.

Olga og Thalia speilte Markos reaksjon og snudde seg i samme retning.

«Hva er det?» spurte Olga over iSfærens nærlink.

Marko senket Omegaen, sjokkert over måten våpenet hadde tatt kontroll over ham på. Det samme skjedde da de sloss mot Skyggen, men de to hendelsene kunne ikke sammenlignes. På det tidspunktet var han allerede i strid, nå var det som om Omegaen forsøkte å starte en kamp på egen hånd.

«Infrarød signatur der borte.» Marko pekte med den Omega-innkapslede venstrehånden i retning av den største bygningen i tettstedet, en konstruksjon iSfærens semi-intelligente avatar identifiserte som stedets idrettshall.

«Et dyr?» spurte I’Ree.

«Nei,» svarte Marko. «Noe større.»

«Kanskje det er best vi fortsetter videre mot passet,» foreslo Olga etter en liten pause.

«Jeg liker ikke tanken på å ha noe bak oss,» svarte Marko kontant. Samtidig klarte han ikke helt å fri seg fra at svaret hans ble påvirket av den ivrige kriblingen Omegaen sendte oppover venstrearmen hans.

Han husket A1s ord i det underjordiske anlegget utenfor Tønsberg: Du og Omegaen er ett. Dere eksisterer i en symbiose. Du gir den energi, den øker din overlevelsesevne.

Marko visste fremdeles ikke hva han skulle tro. A1 hadde vært overbevisende i sin beskrivelse av hvordan Omegaen sakte, men sikkert hadde blitt en del av Marko. Vist ham hvordan våpenet hadde fusjonert med Markos nervesystem. Nå som Marko hadde fått det hele litt på avstand, meldte tvilen seg. Marko trodde ikke A1 løy, men innbilte seg heller ikke at det artifisielle mennesket fortalte hele sannheten.

Olga protesterte ikke, og de fire gikk mot idrettshallen i den samme diamantformasjonen som tidligere. På baksiden av bygningen lå det, ifølge kartet, en kunstgressbane. Herfra kunne Marko bare se området ved siden av banen; en gulnet åkerlapp med flekker av knehøye strå.

Døren inn til idrettshallen sto på gløtt. Marko ba Thalia og I’Ree vente på utsiden og gikk inn gjennom døren sammen med Olga før I’Ree rakk å protestere.

Forfallet de hadde observert på utsiden, ble speilt på innsiden. Rust og gulnede vegger. Vannskadet gulv og krittplater i halvveis oppløsning. Sort muggsopp på hver fuktig flekk og flate.

Marko strøk fingeren over den tynne neoprendisken festet på oversiden av venstre øre, signalstopperen han hadde fått av A1. Innretningen gjorde det mulig for ham å bruke de militære bioappene uten å påkalle Maskenes oppmerksomhet. Marko vurderte om han skulle aktivere applikasjonen for forsterket hørsel, FH. Den krevde ikke mye energi. Men lageret av de biokjemiske virkestoffene som ga appene energi, var bortimot tomt etter kampen mot Skyggen. Det tok tid før kroppen rakk å fylle det opp. Han bestemte seg for å holde bioappene deaktivert inntil videre.

Marko, med Olga like bak, passerte garderobene og fortsatte bort til dobbeltdøren i enden av korridoren. Med Omegaen hevet sparket Marko opp det morkne stengselet.

En kombinert håndball- og basketballbane kom til syne. Taket over venstre banehalvdel hadde rast ned og begravd tribuner, benker, basketkurv og håndballmål.

Marko registrerte knapt noe av dette. Han hadde kun øye for de to skikkelsene i midtsirkelen. En høyreist, eldre herre med grånende fippskjegg og blodstenkt tunika. Han lente seg tungt mot en yngre mann som stirret vettskremt i Markos retning. Likevel fikk Marko det for seg at det ikke var synet av Olga og ham selv som fremkalte frykten.

Den eldre mannen, som Marko hadde gjenkjent med en gang, virket roligere.

«Så møtes vi endelig, Marko Eldfell. Du tror det kanskje ikke …» Mannen stoppet seg selv. Smilte. «Jeg har vanskelig for å tro det selv,» fortsatte han. «Men jeg er lettet over å se deg.»