Karolina Ramqvist

Bjørnekvinnen

Oversatt fra svensk av

Andreas Eilert Østby

«Når man hører dere tale», sa Simontault, «kunne det rent ut virke som om mennene i alminnelighet skulle finne glede i å høre det bli snakket stygt om kvinnene, og jeg er sikker på at dere regner meg blant dem. Derfor har jeg lyst til én gang å si noe riktig pent om en kvinne, for ikke alltid og av alle bli ansett som en bespotter.» «Jeg gir Dem ordet», sa Ennasuitte, «og jeg ber Dem legge bånd på Deres natur for å gjøre Deres plikt mot oss og vårt gode navn.» Simontault svarte: «Det er høyst uvanlig å få høre at en kvinne utfører en god gjerning, og jeg mener at hvis man hører om noe slikt, må man ikke fortie det, men skrive det ned med gullbokstaver, slik at det kan tjene kvinnene til inspirasjon og mennene til beundring, når de hos det svake kjønn ser noe som ellers ikke lar seg finne i svakheten. Dette gir meg anledning til å fortelle dere hva jeg har hørt …»

Marguerite de Navarre, «Den sekstisyvende historien», Heptameron, 1559

Jeg skjønner nå at det verken finnes noen begynnelse eller slutt på denne historien. Jeg skriver at det begynner med døden, siden det er det eneste som står klart for meg. Faren dør og hun blir alene. Det er alt jeg vet.

Den første tiden pleide jeg å se for meg en tegning når jeg tenkte på henne. Jeg visste ikke da at det faktisk fantes en tegning som forestilte henne der på øya. Den jeg så for meg var en annen, slurvete tegnet med svart kulepenn på et krøllete stykke papir. Den pleide å komme for meg samtidig med tanken på henne, det var øya som en ujevn liten sirkel, og så en bøyd strek som markerte grensen mellom vannet rundt den og landet bortenfor.

Antagelig hadde det å gjøre med det utrolige i hele fortellingen, eller i hvert fall med hvordan jeg oppfattet den første gang jeg fikk høre om den. Det var en venn som fortalte meg om den, veldig kortfattet. Det kan ha vært flere der også, men jeg husker ikke. Det er lenge siden nå. Da jeg ser opp fra pc-en og vrir på hodet og kikker inn på barna mine, som sover inne på rommet mens jeg sitter her ute og skriver dette, ser jeg på ansiktene og kroppene deres hvor mange år som har gått siden da. Jeg merker det hver dag på ordene de sier, lekene deres og hvordan de beveger fingrene over skjermene; på hvordan de, nå for tiden, ikke lenger roper rett ut når det er noe de trenger, men kommer til meg.

Uansett. Vennen min hadde funnet fortellingen i en bok hun hadde hatt lenge, en antologi om kvinnelige overlevere gjennom tidene. Vi satt på en kafé vi pleide å gå på, og hun tok den opp fra den overfylte håndveska si og viste meg den. Jeg husker ikke om det var lyst eller mørkt ute, og jeg husker ikke hva jeg sa eller tenkte den gangen. Hukommelsen min er ikke pålitelig, og jeg tror ikke at andres er det heller. Vi husker det vi vil huske, slik vi vil huske det, og det andre tillater vi oss å glemme. Vi glemmer de menneskene som ikke lenger har noen betydning for oss, vi glemmer ting vi har gjort og sagt som andre vil huske for alltid, og vi glemmer ting andre har gjort og sagt til oss.

Jeg husker at vennen min snakket om Marguerite de la Rocque selv om jeg ikke tror at hun sa navnet hennes da, og navnet jeg selv skulle gi henne kom ikke til meg før senere, da jeg var på vei hjem i snøen, og jeg husker at jeg så ned på bordet mellom oss, på koppene og glassene og telefonene vi hadde lagt fra oss der. Når jeg tenker på det nå, vet jeg ikke om det var sånn at en av oss hadde tatt et stykke papir og en penn og tegnet opp øya og dens geografiske plassering på jorda – eller om den tegningen aldri har funnes. Minnet om den kan ha blitt konstruert i meg i ettertid. Kanskje lå den der på bordet, kanskje gjorde den ikke det, men lenge etterpå så jeg den altså for meg først av alt når jeg kom til å tenke på Marguerite, før mitt indre bilde gikk over til en slags fremstilling av virkeligheten, slik jeg tenkte meg den da, før jeg hadde begynt med dette: øya og det som omga den, det enorme estuariet som allerede på den tiden var kjent som verdens største, og fortsatt er det. Havet utenfor, landmassene og ishavet og alle de andre øyene og skjærene som frøs sammen hver vinter, da det ikke fantes noen andre på mange tusen mil. Endeløse hvite vidder som lå like øde og tomme som hele den delen av verden, fra Mexico til Alaska. Et enormt, ubefolket kontinent som strakte seg over hundrevis av mil fra nord til sør og øst til vest – og med et eneste, enslig menneske.

Det er i hvert fall slik det er blitt beskrevet.

Senere sto jeg i snøen ved fotgjengerovergangen i gata vår, med trafikken dundrende forbi og den brede tvillingvogna som et stort skip av svart plast og nylon foran meg. Det snødde, men vinteren hadde ikke helt slått til ennå, det var ikke mange minusgrader ute den dagen, og likevel frøs jeg som om kulden kom innenfra meg selv, som om selve kjøttet i kroppen min var gjennomfrossent. Jeg hadde nylig merket at jeg ikke lenger hadde noe forsvar mot kulden, og heller ikke mot mørket som hver høst la seg til over vår del av Norden og ble liggende der vinteren gjennom, helt til våren.

Sønnen min var litt over ett år, og søsteren hans, som lå ved siden av ham i vogna, var noen måneder. Min eldste datter hadde nettopp begynt på skolen. Jeg var 35. På en måte var det liksom litt uventet at jeg hadde tre barn. Jeg fikk ofte spørsmål om hvordan det føltes, og hvordan det hadde vært å få to så tett, og jeg pleide å svare at det var lett. Jeg tror at grunnen til at jeg sa det var at det faktisk var sånn jeg oppfattet det; det kan ha vært kjærligheten jeg følte for disse barna som gjorde meg ute av stand til å se virkeligheten min som den var. Men jeg vet også at jeg hadde i meg et ønske om at det skulle være lett. En forestilling om at det måtte være det, at jeg ikke måtte formørke det som burde være lyst: frembringelsen av nytt liv, av andre menneskers eksistens.

Kulden og mørket hadde forskanset seg i meg, og de forsterket hverandre. Det var kaldt innendørs også, siden oppvarmingssystemet i huset vårt ikke helt klarte å henge med når temperaturen falt, og den stadige frysingen kombinert med mangelen på dagslys gjorde at jeg ble så trøtt, hver dag var jeg fullstendig utmattet, selv om jeg knapt nok hadde anstrengt meg. Jeg gikk i tjukke saueskinnstøfler hjemme, og overalt i leiligheten hvor jeg satt og leste eller skrev eller ammet min yngste datter, hadde jeg pledd liggende som jeg la rundt meg, og når jeg gikk ut, tok jeg på meg ullundertøy under de vanlige klærne og en forferdelig dunkåpe som jeg hadde bestilt billig på nettet, som nådde helt ned til føttene. Likevel klarte jeg ikke å holde varmen.

Jeg hadde fått vite at det hadde å gjøre med det endokrine systemet, en kjertel som påvirket stoffskiftet og en rekke andre prosesser, og som stort sett kunne gi hvilke som helst symptomer når den ikke fungerte. Legen på helsestasjonen hadde sagt at det var helt ufarlig og svært vanlig hos kvinner på min alder som jobbet og hadde små barn. Det var vanlig at det ble verre etter flere graviditeter eller vanskelige fødsler, og at tilstanden ble ytterligere forverret av traumer og stress – men det eneste man kunne gjøre var å ta medisinen som ble foreskrevet og prøve å minimere alle påkjenninger, fysiske så vel som psykiske.

Jeg skjønte ikke hvordan det skulle gå an.

Barna lå i stillhet i sine fôrede vintervognposer og så opp på den svarte ettermiddagshimmelen. Himmelen var så dyp og så langt utenfor rekkevidde at den fikk meg til å tenke på verdensrommet som var et sted der oppe, da jeg selv så opp mens jeg ventet på at det skulle bli grønt, kikket opp fordi jeg ville se hva det var de så på der de lå i vogna, og fordi jeg syntes det var behagelig å forestille meg et glimt av uendeligheten som begynte ikke altfor langt herfra.

Trafikklyset skiftet. Jeg måtte bare gå over gata, så ville vi straks være hjemme, men jeg orket ikke. Jeg klarte ikke å ta ett skritt til med den brede tvillingvogna i sørpa. Jeg så inngangen til sykkelrommet som lå rundt hjørnet fra porten vår, hvor barnevogner måtte oppbevares av brannsikkerhetshensyn, det var en jerndør som for det meste var dekket av tagging, og da jeg fikk øye på den, kunne jeg allerede kjenne tyngden dens mot meg. Jeg så for meg hvordan jeg ville prøve å åpne døra og holde den åpen og få inn vogna i gangen innenfor, som var så smal at jeg måtte rygge ut igjen hvis det kom noen i motsatt retning. Jeg ville klikke løs barna fra fempunktsselene og løfte dem opp for å kunne skubbe vogna inn i barnevognboden som nylig var blitt bygget for å få plass til alle. Det var så mange småbarn i huset, så mange par i trettiårene som kjøpte leilighet, flyttet inn og fikk barn som det første de gjorde. Det var det vi òg hadde gjort.

Mennesker beveget seg i krysset. Sykler, vogner, hunder. Jeg ble stående. Jeg forestilte meg hvordan vi ville komme opp i leiligheten. Jeg ville sette meg på krakken på kjøkkenet og amme og tenke at jeg burde sitte mer behagelig for ikke å få vondt i kroppen, men ikke orke å bytte stilling eller flytte meg, mannen min ville komme hjem fra jobb eller kanskje hadde han vært på den irske puben som lå i kvartalet vårt den gangen, den hadde ligget der så lenge jeg kan huske, men nå finnes den ikke lenger, og vi ville skifte bleier på barna og bade dem i plastbaljen som sto på gulvet i dusjkabinettet og prøve å rekke å lage mat og kanskje rydde litt i leiligheten, og så ville vi lese eller se på tv, og så ville dagen være over og natten komme og deretter enda en dag, jeg ville bli nødt til å gå ut igjen og sånn ville alt fortsette, for det ville komme en dag etter den også, og så enda en, fylt av det samme.

Jeg sto der jeg hadde stoppet opp og så alle andre bevege seg. Jeg løftet hånda fra håndtaket på vogna og tok opp telefonen fra lommen og slo nummeret til mannen min. Han svarte med en gang og jeg spurte hvor han var, så ventet jeg til han kom og tok vogna og vi gikk sammen over gata og inn i huset.

Fra den dagen tenkte jeg på henne konstant. Det er en periode som nå fremstår nesten som en avgrenset bit av tiden, de første årene med mann og tre barn og hvordan hun kom inn i livet mitt da. Det var ikke så mye tankene jeg tenkte, de var ikke så veldig avanserte, slik jeg husker det, men mer bildene jeg skapte meg av henne. Hun føltes så nær, som om hun var i samme rom som meg, eller som om det fjerne stedet hun var på, oppsto i det; kroppen hennes, kledd i bjørneskinnene og den istykkerslitte høyhalsede kjolen, eller naken med alle bloduttredelsene på kroppen eksponert, slått, skitten og rødmende, blek mot det svarte rundt henne, bakken, fjellet og jorda.

Det svake dagslyset utenfra når ikke inn til henne der hun ligger i hulen. Jeg tror at hun håpet at ingen skulle få vite noe om den, om «… et liv under ytre forhold som ikke var bedre enn et dyrs …» – men jeg skriver at hun er der inne. Nå ser jeg henne enten i mørket der, eller i det vide, åpne som er tiden og vår historie, hvor hun trer frem fra tomme intet, bare for så å bli slukt av det igjen.

André Thevet nevner henne første gang i den tjuetredje delen av sin La Cosmographie Universelle fra 1575. Side 1019. Bare et fornavn, Marguerite. Bortsett fra det er det ikke mange opplysninger om hvem hun var. Han skriver verken når eller hvor hun ble født eller hvem foreldrene hennes er, selv om det er fullt mulig at han vet det, for selv om hun er kvinne, er hun jo av høy stand, og hvor det ble av henne etter det som skjedde med henne, blir bare antydet ved at han nevner landsbyen hvor han møter henne etter at det er over:

… the village of Nautron, country of Perigord, at which time I was with her and she made ample discourse with me of this misadventure and of all her past fortunes.

Det er Elizabeth Boyers oversettelse. Thevet skriver Nautron, men ifølge Boyer har det aldri funnes noen landsby i Frankrike med det navnet. I likhet med flere historikere har hun konkludert med at det handler om Nontron, at Thevet må ha stavet feil, men når jeg tenker på det nå, lurer jeg på om han kanskje gjorde det med vilje, for å kamuflere navnet på stedet for leseren.

Ingen av kildene avslører særlig mye om livet hennes før eller etter disse hendelsene. Det er som om hun bare eksisterer i deres redegjørelser for dem, redegjørelser jeg tenkte at de ikke i første rekke hadde forfattet for hennes skyld, men for fortellingen i seg selv, dens vitenskapelige eller litterære verdi, og hvordan den eventuelt kunne tjene dem selv. Slik oppfattet jeg det i hvert fall da, i begynnelsen.

Alle sa at det var en fantastisk historie, og jeg følte alltid et ubehag når jeg hørte det, jeg tror at det gjorde meg usikker på flere måter. Jeg lurte på mine egne beveggrunner, hva det egentlig var som trakk meg til den, jeg som aldri hadde vært særlig interessert i fantastiske historier og som var så lei av fortellinger. Jeg var fortsatt lei av fortellinger. Jeg foraktet dem for den virkningen de tilsynelatende hadde på verden; fordi det virket som om fortellingen var blitt alt, mens sannhet og taushet ikke lenger var noe.

Kanskje er det ikke noe nytt. Kanskje har folk alltid følt det sånn. Når jeg nå skriver dette, er det enda tydeligere for meg at fiksjonen – eller et slags fiktivt skinn – styrer våre tanker og oppfatninger og setter hendelsesforløp i bevegelse. Hvis noen hadde fortalt meg som ung forfatter at det var sånn det ville bli, hadde jeg trodd at jeg kom til å føle meg hjemme i det, men det gjør jeg ikke. Jeg er bare redd. Det er som å bevitne en ubøyelig storm som velter inn, fortellingens voldsomme kraft som knuser og trekker med seg alt på sin vei. Bit for bit har det som var min verden forsvunnet og blitt erstattet av en ny virkelighet som delvis er ubegripelig for meg, der jeg ikke lenger kan være sikker på at ting jeg inntil nylig trodde jeg kunne stole på, gjelder.

Jeg har et fotografi av tårnet i Roberval som bakgrunnsbilde på pc-en. Det er ikke et av alle de bildene jeg tok da vi var der forrige sommer, men et jeg har skrevet ut fra nettet, av stedet om høsten, med bladene på de store trærne i lysende oransje og dempet brune toner. Nakne, svarte greiner stikker opp som pennestreker mot den hvite himmelen bak, og gressplenen er bare flekkvis synlig, dens intense grønnfarge er bleket og matt. Over bildet ligger Word-dokumentene mine spredt ut, og dekker det her og der. De fleste inneholder bare en setning eller to, et notat eller et av alle mine forsøk på å starte på noe nytt.

Noe annet enn dette.

Mine egne bilder har jeg knapt nok sett på i løpet av året som har gått etter den ettermiddagen vi tilbragte ved slottet, men jeg har også i mitt eie en liten ting som minner meg om den. Det er en pakke av sammentørkede blader, ikke større enn at den får plass i håndflaten min, og sprø og hullete etter alle gangene jeg har holdt på den når jeg har følt at jeg trengte en pause fra arbeidet. (Jeg har lært meg at det hjelper å ta pauser.) Bare de tynne nervene er intakte og lukker seg fortsatt rundt innholdet som nå ligger nesten helt ubeskyttet. Jeg har prøvd å arbeide med denne redegjørelsen, min egen, hver eneste dag i høst og gjennom hele den langtrukne mørketiden som har passert. Til tross for at jeg ikke har kunnet det, har jeg fortsatt. Min manglende evne blir så tydelig for meg nå som jeg går gjennom det jeg har skrevet, alt dette som jeg har innsett at også må nedtegnes og komme frem, ved siden av alt annet.

Det var svært uvant ikke å ha skrivingen. Jeg hadde den, men likevel ikke. Den var ikke lenger helt tilgjengelig for meg. Så snart jeg møtte på motstand, noe som jo skjedde hele tiden, for det er slik det er å skrive, i hvert fall for meg, ble oppmerksomheten min fragmentert, tanken gled vekk fra meg og forsvant. Jeg kom vekk fra temaet; bevisstheten min trakk meg vekk fra det stedet i teksten hvor jeg trengte å være, mot noe som skulle være lettere og mer behagelig, som den siste morgenen før vi forlot Paris og minnet om den jeg var den gangen, da jeg fortsatt hadde en slags fremtidstro.

Enkelte dager har jeg gjort mine forsøk mens jeg har sittet med pc-en ved en gammel kommode som tidligere sto på soverommet vårt og som jeg flyttet ut i gangen på den tiden da de lyse timene ble stadig færre og tussmørket som la seg i leiligheten, gjorde det vanskelig å skrive. Jeg tenkte at det kanskje ville gå bedre der. Da jeg fant den tegningen av henne på øya som Thevet publiserte som illustrasjon til kapittelet som handler om henne i La Cosmographie Universelle, skrev jeg den ut og festet den på veggen. Det er et grått bilde, en etsning som blir gjengitt i boken midt på et oppslag som er så vakkert trykket; de tette linjene hans, de mørksvertede spaltenes ornamenterte initialer, margtegningene og den korte bildeteksten i kursiv.

Jeg hadde også hengt noen andre bilder på veggen, men jeg så ikke like ofte på dem. Det var etsningen blikket mitt hele tiden ble trukket mot; et bestemt punkt på den, en avlang liten skikkelse til venstre i bildet som jeg nå vet nøyaktig hva forestiller, men som den gangen fortsatt var uforståelig for meg.