Bjørn Vatne

Død og oppstandelse

Roman

Our dream is to one day uncover the essence of what makes us human.

PAUL ALLEN

Første kontakt

Remi Torp våknet av at telefonen vibrerte mot bordplaten. Så tidlig på morgenen, tenkte han, så godt som midt på natten, hvem sendte melding nå? Han satte seg halvt opp i sovesofaen, løftet den svarte klossen og ventet på at kameraet skulle kjenne ham igjen. Displayet var blankt, batteriet utladet.

Han la den tilbake på glassbordet. Det måtte ha gått tomt akkurat idet meldingen tikket inn. Standbytiden på elektriske apparater hadde de siste årene nærmet seg uendelig, men straks man tok dem i bruk, forsvant strømmen på et blunk. De fungerte omtrent som avstandsforelskelser.

Dynen gled ned på det grå gulvteppet da han reiste seg og gikk til hussentralen ved døren. Lysene i leiligheten tente seg automatisk. Han bladde seg gjennom menyene på skjermen og slo på den trådløse ladingen, et nettverk av stråling fra usynlige antenner som dekket begge rommene i tillegg til badet. Han gikk tilbake til sovesofaen og ventet mens telefonen stavret seg gjennom oppstartssyklusen. Ericsson-logoen dukket opp i bildet. Etter noen sekunder forsvant den og ble erstattet av startskjermen. Han åpnet meldingene sine.

Ingenting.

Den siste var datert for tolv dager siden, informasjon fra kommunen om at strømmen ville bli slått av mens de reparerte en trafokiosk. Det kunne selvfølgelig ha vært en drøm, tenkte han, i oppvåkningens noen ganger brutale forvirring. Men han pleide ikke å drømme.

Det var mandag, klokken var bare halv seks. Han ville aldri i livet få sove igjen nå. Søvn hadde vært et knapphetsgode de siste ukene. Men hvis han fikk seg noe å spise og en kopp kaffe, så ville dagen bli bra, det kjente han på seg. Han hadde jobbet ti–tolv timer i døgnet i det siste. Det var slik han ville ha det, da ble det mindre tid til å bekymre seg, færre av de surrete, seige timene der hodet kjørte i langsomme sirkler. I halvmørket skrev han en e-post til oppdragsgiverne i Content Conglomerate: Han kom til å ha ledig kapasitet i kommende uke. De måtte gjerne sende ham bøttevis av arbeid. Mye var for lite, for mye var det han behøvde. Han visste at i teorien fantes det fem stadier av sorg. Om han var smart, kunne han slippe unna med ett.

Han åpnet vinduet og slapp inn den lette vinterluften. Det første han ville gjøre, var å skrive noen av de produktomtalene han hadde fått bestilling på dagen før. Slikt var det alltid interesse for. Nike hadde lansert noen nye joggesko med innebygget vektregistrering, man kunne bokstavelig talt følge med på at kiloene rant av en. Han kunne selge saken til helsenettsider, slankeklubber, ukeblader.

Brrrr. Brrrr.

Raskt, som om han var redd den skulle stikke av, grep han telefonen igjen. Nå var det noe der.

Han kjente et slag i brystet og hørte seg selv snøfte.

Det han så, var umulig.

Meldingen var fra et nummer som ikke lenger eksisterte. Inaktivt. Slumrende. Han åpnet den og leste.

i kke vr redd kwgrnai

Han kjente sin egen pust samle seg til en hard klump i brystet. Det kunne ikke være fra det nummeret. Han prøvde å si til seg selv at han hadde klønet det til med lagringen, forlagt et siffer der, erstattet, visket over, lagret noen andre i hennes sted, men han visste at det ikke var sant. Denne plassen var reservert, ville alltid være det.

Han slapp telefonen på bordet, og øyeblikkelig begynte den å dure igjen. Den kastet seg iltert rundt på glassplaten og summet som et hissig kjempeinsekt. Denne gangen nølte han med å se på displayet, slik man helst forsøker å unngå å se inn i et bilvrak etter en skrekkelig ulykke, selv om man vet at man må, og innerst inne kanskje også vil.

Tasukete hjlp mg

Bokstavene flimret, som om et blaff av lys fylte dem innenfra. Så var de borte.

Fremtidssikring

Leiligheten Remi bodde i var en toroms på Åse, en drøy mil utenfor Ålesund sentrum. Den sju etasjer høye blokken var bygget på syttitallet og totalrenovert to ganger, sist for bare tre år siden. Eieren, en lokal eiendomsspekulant, hadde fått penger fra flere statlige etater for å gjøre den fremtidssikker. Nå hadde den alle de nyeste greiene, og det var hele grunnen til at Remi likte seg der. Han hadde alltid vært opptatt av ny teknologi, gjerne av den litt overflødige sorten. Helt fra han var liten hadde han vært fascinert av måten den kunne åpne helt nye verdener på, for eksempel i dataspill, eller hvordan den så og registrerte det folk ikke klarte å systematisere eller begripe på egen hånd, gjennom nattkameraer, røntgenmaskiner, sensorer. Det passet godt sammen med hans andre lidenskap, som var dikt og historier. Da han var liten, klaget foreldrene alltid på at han var ukonsentrert. Han skammet seg over at han ikke klarte å holde oppmerksomheten på skolen og droppet ut av et utall fritidsaktiviteter. Lærere og trenere sa at han var uinteressert og uengasjert, fjern, noen syntes til og med han virket litt arrogant. Det var ikke før han var voksen, at han innså at det var helt motsatt: Det han gjorde, var ikke å drømme seg bort, men å tenke seg nærmere. Bøkene, som dataspillene, kom hele tiden med lovnader om at det fantes noe digert og ubegripelig gjemt under den lille hverdagen med sine kjedelige krav, der han ikke følte at han lyktes med det en gutt i Ålesund helst skulle lykkes med: realfagkunnskaper eller sport. Han ville inn dit, se, være i dette ukjente, men han kunne ikke være like mye til stede i begge virkeligheter. Og livet rundt årtusenskiftet belønnet barn som var til stede i nået, sånn var det bare.

Åsebakken 8 var som et sted midt mellom disse virkelighetene. Her kunne han hver dag nyte den eggeskallhvite, smussavstøtende malingen på veggene i gangen, de myke bevegelsene til de automatiske dørene. Han likte de mange små hintene huset ga ham, basert på målinger av bevegelser og annen aktivitet, som fortalte hvordan han kunne bli en enda bedre beboer i fremtiden. Han likte at søppelsjakten spilte av en liten trudelutt når han slapp noe i den. Lyden minnet ham om en spillautomat. Det var et mer ydmykt hus, et mer omsorgsfullt hus enn noe sted han hadde bodd før. Det underholdt ham med sine små magiske triks, og holdt ham med selskap.

Ved døren var det en liten skjerm som fortalte om bygningens mange innretninger. Hussentralen visste alt som var å vite om husets indre liv. Villige sensorer regulerte hverdagen, slapp ut og sugde inn gasser for utjevning av luftkvaliteten, holdt temperaturen optimal i seksten ulike soner av den vesle leiligheten. De fulgte med på at ingen lå og råtnet i ensomhet i tv-stolen. Enova, SINTEF og Teknologirådet kalte Åsebakken 8 for et pionérprosjekt. Fremtidssikre hus ga folk grunn til optimisme i en tid som virket helt håpløs, der perfide presidenter avløste hverandre og alle internasjonale samarbeidsavtaler brøt sammen. Likevel hadde det bare gått noen måneder fra bygningsarbeiderne flyttet ut og til lukten av liv var tilbake: en grunnstank av kraftbein, tobakk, søppel og svette under rengjøringsmidlenes utilstrekkelige sitronduft.

Remi bodde i leilighet 505. Til forskjell fra blokkens øvrige utstyrsnivå, hadde han møblert den med bare det aller mest nødvendige. Oppholdsrommet var helt kvadratisk, og dominert av en L-formet benkeplate med tilhørende overskap som avgrenset kjøkkenkroken fra resten. I hjørnet av stuen sto en slitt Stressless av typen Paloma, der han altfor sjelden satt og leste bøkene sine. I likhet med alt det andre hadde han kjøpt den brukt på Finn. Nær utgangsdøren sto et skrivebord med hev- og senkefunksjon som ikke lenger fungerte, låst i en posisjon et sted mellom der det var komfortabelt å sitte og der det var komfortabelt å stå. Midt i rommet var et spisebord som alltid var fullt av papirer, esker og ledninger. Han foretrakk uansett å spise i sovesofaen. Den sto ved veggen som vendte ut mot den vestlige fasaden, under reproduksjonen av Monet.

Bildet hang der da han flyttet inn. Vannliljedammen var en av de høstlige variantene, og den eneste formen for dekorasjon i leiligheten. Det var ikke fordi han mislikte kunst. Tvert imot, Remi følte at han var av den typen som visste såpass om kunst og respekterte den så høyt at det var absolutt umulig for ham å velge ut ett eller flere bilder som skulle henge på veggen. Enkle klassikere – billige plakatkopier – var det eneste han kunne gå god for. De viste hans likeglade side. Var det noe han hatet mer enn dårlig smak, så var det snobberi. Monet fikk altså henge, under tvil. Bildet var ikke stygt, men det var heller ikke særlig interessant, annet enn som representant for en kunstnerisk epoke.

Han hadde et soverom også, et lite kott på fem kvadratmeter, men sengen der var skjev og forjævlig, og han våknet ofte med hodet fullt av blod og fæle tanker.

Tjue minutter etter den første meldingen satt han fremdeles i sofaen og stirret på telefonen. Den var nærmest antikk, en Ericsson TT 2 med flytskjerm, stygg og firkantet. Han bladde gjennom menyene igjen og igjen. Det var ingen spor etter meldingen. Var det bare innbilning? Var det bare ønsketenkning fra et hode som ikke lenger var ordentlig kalibrert? Han la telefonen fra seg på bordet, ble sittende urørlig og lytte etter flere tegn på at han hadde mistet vettet. Det suste i rørene i veggene. Pendellampen i kjøkkenet svaiet svakt fra side til side. Selv om lysene var tent, virket det mørkt. Huset var alltid dunkelt etter oppussingen, som om noen hadde satt klemmer på lampeledningene. Alt var i skumring, når han tenkte seg om, verdens wattstyrke hadde avtatt i takt med klimafrykten, og fikk nå følge av kollektiv mørkeredsel. Han så ut på den innkapslede balkongen med sine superglassflater. Arkitektene kalte det et utvidet innerom. Det var nanofiltre i glasset, meningen var at man skulle kunne regulere hva som skulle slippes ut og hva som skulle slippes inn, men nøyaktig hva det var visste han ikke. Stråling, partikler av stadig mindre omkrets? De hadde innviet et nytt uterom ved å kalle det et utvidet innerom. Noe beveget seg der ute, i vinden som trengte gjennom tetningslistene. En blafrende skjorte, en løs persienne. Hva hjalp det med nanofiltre i glasset, tenkte han, så lenge de ikke kunne legge skikkelige fuger?

Han løftet telefonen enda en gang. I mappen for slettede meldinger, ingenting. Utkast, ingenting.

Det var tre måneder siden Oda døde. Hun var hans første virkelige kjærlighet. Han syntes ikke at sorgen hadde begynt å lette, slik legen hadde forsikret ham om at den ville gjøre. Det eneste lyspunktet var at han ikke hadde gått helt til grunne.

Etter at hun døde, kunne alt det helvetes oppstyret lett tippet ham over kanten. Aviser, tv-kanaler, alle viste seg fra sin verste side. Den eneste grunnen til at han holdt hodet over vannet, var at han gjorde som nå: Han fylte hver eneste dag med gjøremål og dvelte ikke med det som hadde vært. Det var kanskje ikke etter oppskriften, men det hadde funket, han hadde klart seg, og det aktet han å fortsette med.

Han skrudde på tv-en. Lineær-tv skulle ifølge ekspertene ha en beroligende effekt i en tid der oppmerksomheten fløt i alle retninger. Det var absolutt noe behagelig ved å forholde seg til et sendeskjema. Tv ble nå dyrket av de samme som for noen tiår siden begynte å spille LP-er igjen. Da den feberen var over, hadde de gått over til kassetter. Det siste han hadde hørt, var at de møttes og sang for hverandre i intime rom. Bitte små sangklubber. Kunne han likt det? Latt sangen fylle ham av menneskelighet og nærvær? Kunne han funnet en slags trøst der, ansikt til ansikt med en fremmed i fullstendig fortrolighet? Kanskje. Han likte ideen om intimsang, men han visste også at om han noen gang hadde tatt mot til seg, i det øyeblikk han sto der i døren og tittet inn på de syngende, åpne ansiktene, ville han enten falt sammen i latter eller snudd og flyktet.

Neste programpost var en av de mange sangkonkurransene som han etter hvert hadde begynt å like. Særlig satte han pris på juryens velregisserte følelser når små barn nådde ekstra høye toner. Da ble han rørt. Ikke nødvendigvis av barnas prestasjon, men av de vakre menneskene i juryen som gråt. Han reiste seg og varmet vann til en pakke med nudler, Grotlis næringsberikede, med smak av tang og reker. Han lepjet dem i seg med gaffelen foran skjermen, forsøkte å ikke tenke på telefonen.

Det kunne være sovemedisinen han tok, Dormatix. Den var kjent for å lage rot under topplokket.

Maten var litt for salt, men ingen kunne nekte for at det var et bra produkt. Næringsinnholdet var i toppklasse, den scoret fire av fem hjerter i Helsedepartementets merkeordning. Fremskrittene i forbrukergastronomien, og særlig frysetørring, hadde virkelig vært fenomenale i siste halvdel av 20-tallet. Det var enda en av de små tingene som ga håp mens resesjonen nærmet seg og sentralbanksjefer gikk av i rekordtempo. Stort annet var det ikke å ty til. Nordmenn, som de fleste andre, hadde forsøkt seg på protestaksjoner, samlende bevegelser som de franske gule vestene, men de klarte det ikke. Folk syntes vestene var stygge, eller de hadde ikke tid, det var alltid noe.

Da reklamen kom, reiste han seg og gikk de tre meterne bort til kjøkkenbenken. Der skyllet han emballasjen og la den i resirkuleringsbøtten som summet høflig og presset den til en perfekt terning av rynket plast. Han gikk og la seg i sofasengen igjen og fortsatte å se på tv.

Etter to timer slo han av skjermen. Det ble helt mørkt i rommet. Klokken var fremdeles bare halv ni, det var minst en time til dagslyset kom. Han følte seg svimmel. Han la seg ned, men døste ikke bort slik han hadde håpet. I stedet ble han liggende og tenke.

Det var vel klart nok hva som foregikk. Han hadde forsøkt å tenke på alt annet enn henne. Han hadde prøvd å stanse tiden, for all sorg var forbundet med endring, og uten tid fantes ikke endring. Han hadde mislyktes. I stedet hadde han sperret noe inne, all redselen og frustrasjonen, latt som den ikke fantes. Nå kom konsekvensene. Det var dette fastlegen hadde advart mot. Han hadde blitt syk, tenkte han. En sorgvekst på hjernen, svulstaktig, blomkålformet. Den hadde spiret der inne, nå rant den ned i øynene og forstanden som en slimsopp. Han hallusinerte, innbilte seg ting som ikke var der, så bare det han ønsket seg.

Nei. Ikke det. Ikke slik.

Det kunne være noen som lot som de var henne, noen som ville spille ham et sykt puss. Men hvem? Det var ingen mangel på folk som var forvirrede, forvillede, forferdede, opprømte, håpefulle av det som hadde skjedd med Oda. Men hva ville de oppnå med å fylle ham med falske forhåpninger, jubel? Følelser som han nå måtte skyve unna som om de var en begynnende sinnssykdom?

En teknisk glipp, det var forklaringen. Han reiste seg fra sovesofaen og logget seg på Telias chatservice og tastet inn spørsmålet sitt i en rute med inspirerende asurblå overflate: Hva skjer med nummeret til en avdød? Han var nummer tolv i køen. Mens han ventet, forsøkte han å rydde stuebordet, men lyktes bare i å flytte tingene derfra til kjøkkenbenken. Ledninger og smuler i ett, i dammer av fett. Etter noen minutter lød et høyt pling. Han fortet seg tilbake til skjermen, der han hadde fått svar fra en som het Anette.

Straks et dødsfall var bekreftet i folkeregisteret, ville nummeret bli sperret, skrev hun. Det var tillitvekkende hvordan bokstavene hennes kom raskt og bastant, i en dyp blåfarge som signaliserte omtanke. Oftest ville det ta tre–fire måneder før akkurat denne nummerrekken kunne selges videre, i mange tilfeller lenger. I mellomtiden var det i karantene, og ble vasket for alle personlige opplysninger. Hadde han en avdød han ville melde inn?

Vasket for personlige opplysninger. Han kom til å tenke på begravelsesbyrået, den hyggelige unge fyren med kinnskjegg. Utvalget av gravsteiner, kister, fôringer, stell av avdøde. En uventet lang meny der dødens fordyrende tilvalg var listet opp som tilbehør på en ny personbil.

Han takket Anette for hjelpen, trakk på seg den tunge vinterjakken og låste seg ut av leiligheten. Utenfor var luften fylt av lette snøflak. Han gikk ned på Aldi, gjennom den videoovervåkede inngangen der kameraene skannet ansiktet hans og sjekket at han hadde penger på kontoen. Han skalv, men ikke av kulde. Det lyste grønt over den vesle slusen. Han fikk komme inn i matvareavdelingen. Innerst i lokalet, der kjøledisken sto i gamle dager, var det en rad med dispensere og tilhørende skilter, smakfullt opplyst. Skilt med tegneserieaktige figurer demonstrerte hvordan man kunne sette gjenbruksflasken sin under en forkrommet tut, og få den fylt på sterilt vis. Det var Solo der, Coca-Cola, Tuborg, Pripps, og sukkerfritt mineralvann i alle slags smaker. Slik fungerte det: Tabletter ble sluppet i flasken og tilsatt vann. Kunne man ikke bare kjøpe tabletten og fylle vann hjemme, hadde han en gang spurt. Men nei, det var copyright-hensyn å ta, sikkerhetshensyn, Coca-Cola kunne ikke risikere at noen brukte tablettene feil. Om en eller annen tosk fant på å spise dem hele, ville de etse seg gjennom bunnen av mennesket og komme ut som søksmål i den andre enden.

Det var ingenting der han trengte. Han måtte bare ut, se folk, få bekreftet at verden var i gang som før. Det hendte han gjorde det, skammelig ofte gikk han ut bare for å se. Han stilte seg bak en stabel med rosa tøymyknerflasker og la fingeren på halspulsåren. En serie tunge buktninger, som om et dyr var sperret inne der.

Et utspekulert komplott, et skjult kamera. De ville lure ham til å håpe, og så bykse flirende ut av fôringen. Kanskje ikke så rart, etter all medieoppmerksomheten. Den slags tiltrakk seg tullinger. Men ingenting kunne forklare hvordan meldingene hadde forsvunnet fra telefonen, som om de aldri hadde vært der.

Jo.

Det fantes en annen forklaring, den han hadde skjøvet unna i det lengste, men som nå slo inn med full styrke og fikk det til å svimle for ham der han rygget inn i meieriavdelingen og veltet en bøtte med dryppvann fra en kondensator. En skingrende stemme annonserte at det var tilbud på tokilosstykker med Jarlsberg, håndskåret med laser, preget med Aldis bumerke. En nyhetsbulletin blinket fra avishyllene: Euroens sorti. Rommet rundt ham, det kalkhvite lyset over melkepallene, alt syntes å utvide seg.

De hadde klart det. Det han aldri hadde våget å håpe på, hadde skjedd. De måtte ha fått kontakt.