Libby Page

ALLTID ÅPENT

Roman

Oversatt fra engelsk av

Bente Klinge, MNO

TIL VENNENE MINE

00.00

Byen sover aldri, og det gjør heller ikke Stella’s. Et rødt neonskilt markerer kafeen som døgnet rundt serverer fish & chips, pølse med stappe og amerikanske pannekaker til London-boere og besøkende. Mens busser kommer og kjører igjen utenfor vinduet, freser det i kaffemaskinen som sørger for koffein til de søvnløse.

Kafeen holder til i første etasje av et høyhus tvers overfor Liverpool Street stasjon, som på dagtid er en av de travleste stasjonene i London og på kvelden er en ventehall for charterturister som skal ta bussen til Stansted lufthavn, fulle studenter på vei hjem etter en kveld på byen i Shoreditch, og dem som ikke har andre steder å gå og søker ly under markisen til Starbucks-standen.

Inne er kafeen en glorete blanding av britisk og amerikansk nostalgi – nostalgi for en tid og et sted som kanskje aldri har eksistert på noen side av Atlanteren. Alle veggene er dekket av bilder. Et portrett av dronningen i pop-art-stil henger ved siden av et Coca-Cola-skilt i rød plast. Innrammede ølbrikker under en gammel London Underground-plakett med «Liverpool Street» skrevet med svære bokstaver. Et lite bibliotek i en rød telefonkiosk av tre og en gammelmodig, frynsete lampeskjerm som henger i taket. Svarte og hvite linoleumsfliser på gulvet. Gamle skolestoler med plass til å sette bøker i ryggstøet, står ved respatexbord og benker med skaitrekk. Det er høye bord med barkrakker på hver side, i tillegg til båser med lamper som henger lavt over bordet. På bordene står det Oxo-bokser fylt med små sauspakker, med røde papirservietter ved siden av.

Bak i kafeen står et antikt Cadbury-skap med kaker og smoothier i melkeflasker av glass. På en disk ved siden av står en blank kaffemaskin hvor kafeen og ansiktene til de fortapte sjelene der speiler seg. Bak kaffebaren henger en enorm, malt Union Jack som fyller hele bakveggen. I midten, montert på en treplate, henger en utstoppet brunbjørn. Den strekker ut labbene i permanent angrepsmodus. Bjørnen har flosshatt.

HANNAH OG MONA

Bjørnen heter Ernest. Det er i hvert fall det Hannah – som akkurat nå skyver opp døra til Stella’s – kaller den. Hun har et regnbuestripet skjerf stramt viklet om halsen og flammerødt hår som stikker ut under. Det er midt i september, men kjølig på denne tiden av døgnet, og hun er glad for det varme skjerfet og den knallrøde ullkåpen. Hannah kommer inn i kafeen og blir tatt vel imot av lukten av frityrmat og lyden av Johnny Cash som synger «I Walk the Line».

«God kveld, Ernest,» sier hun og nikker opp til bjørnen, som gjengjelder blikket med glassøynene, men ikke sier noe. «Eller skulle jeg si god morgen,» legger hun til.

Klokka over disken, med en Kellogg’s-reklame fra 1950-tallet malt på den runde urskiven, viser fem over tolv. Hun er fem minutter for sent ute til skiftet sitt, men til Hannah å være er det tidlig. Det å være sent ute er bare en del av den hun er, som tatoveringen på ankelen, at hun er konfliktsky, og de fargerike klærne hun har gjort til en uniform. Kvelden er teknisk sett gått over i morgen, men det føltes ikke sånn da hun tok bussen tidligere, da høylytte gjenger var på vei hjem etter en utekveld mens hun satt stille med hodetelefonene på, på vei til jobb.

Bortenfor bjørnen står en høy kvinne ved disken. En lang, mørk flette faller over den ene skulderen, og øyebrynene møtes i en grimase der hun står og leser. Huden har farge som mørk toast, og ansiktet er misunnelsesverdig fritt for urenheter og merker, med unntak av en liten, mørk føflekk rett under venstre øreflipp. Hun ser opp idet Hannah kommer inn, og blikkene deres møtes; de smiler gjenkjennende til hverandre. Mona.

«Hei,» sier Mona samtidig som Aleksander, vakthavende kokk, roper fra kjøkkenet: «Den bjørnen er veldig død!» med sterk polsk aksent.

«Ikke hør på ham, Ernest,» sier Hannah idet Mona putter boka si, et skuespill, i lommen på det røde og svarte forkleet hun har knyttet om livet. Hun fisker ut et likedan forkle bak baren og kaster det til Hannah.

«Gi meg et øyeblikk!» sier Hannah, tar imot forkleet og henger kåpen og skjerfet sitt over ryggen på en av de mange tomme stolene.

«Jeg er lei for det,» svarer Mona med et sukk. «Jeg er helt pumpa. Jeg har vært på bena i tolv timer.»

I dag jobber både Hannah og Mona dobbelt skift. Stella, eieren av kafeen og sjefen deres, vet de begge bryr seg mer om lønna de får, enn om regelverket for fornuftig arbeidstid.

Mona strekker seg, strekker ut armene på en elegant måte som en annen danser umiddelbart ville ha gjenkjent som et tegn på en delt lidenskap. Hun legger en hånd mot nakken og masserer den hardt.

«Jeg vet det,» svarer Hannah, stapper klærne sine ned i en eske under disken og knytter forkleet. «Nå er det min tur.»

«Heldiggrisen.»

Mona har vært her siden klokka 12 dagen før, da sola sto høyt over husene og kafeen var full av folk som spiste en tidlig lunsj. Da var fletta stram og forkleet rent, men nå er håret bustete og forkleet fullt av flekker – ketsjup, kaffe, melkesøl. Trass i dette og selv om skiftet hennes er over, drar hun ikke med det samme. I stedet er denne stille stunden mellom natt og dag en mulighet for Hannah og henne til å oppdatere seg på hva som skjer. Ikke at de ikke treffes ofte. Foruten at de jobber sammen, deler de leilighet også.

De deler en tidligere kommunal toroms leilighet i Haggerston, hvor Hannah bruker det som skulle være stua, til soverom. Det var ikke sånn noen av dem hadde sett for seg at de fortsatt skulle bo etter fylte tretti. De hadde sett for seg at de skulle eie en leilighet, og kanskje en liten hage med plass til grill og en hund. Men så er da også mange ting ved livet deres annerledes enn det de forestilte seg da de var yngre.

Leiligheten ligger i tredje etasje i en hesteskoformet bygning med utsikt ned til en felleshage hvor opphøyde bed huser en blanding av rufsete bærbusker og frukttrær, pene rader med grønnsaker og bar, ubrukt jord som kattene i strøket bruker som do. Inne i leiligheten er rommet til Mona samvittighetsfullt ryddig. Det eneste som står fremme, er en yogamatte og noen vekter borte ved døra, romaner og innbundne biografier om berømte dansere pent arrangert i bokhyllene, og over sengen en stor ramme som er fylt med masse fotografier. Sengen er dekket av nyvasket, nystrøket hvitt sengetøy, en ekstravaganse som får Hannah til å le av Mona hver gang hun ser henne stå ved strykebrettet og streve med det store dynetrekket. Hannah har ikke brukt strykebrettet en eneste gang siden de flyttet inn for fire år siden.

Hannahs rom er mer kaotisk, men også mer personlig. Klærne hennes ligger konstant strødd på gulvet, og det går en sti av sko hun har sparket av seg bort til sengen. De skjuler delvis en fargerik rye som ligger oppå det slitte vegg-til-vegg-teppet. En dyne med krøllete blomstret trekk og diverse puter fyller sengen. Sentimentale småting samler støv i vinduskarmen, det er viklet en lysranke rundt hodegjerdet på sengen, og på nattbordet står det en krukke med blomster, Hannahs ukentlige utskeielse.

De fleste dager står det et tørkestativ i gangen med fargerike plagg (Hannahs) og et utvalg ankellange bukser og romslige topper i dempede farger (Monas). Veggene i leiligheten er fulle av bilder av Frida Kahlo, Katharine Hepburn, Virginia Woolf og plakater fra yndlingsoppsetningene deres.

Men bildene er hengt opp med strips som er spesielt laget for ikke å sette merker på veggene i leieleiligheten, som er malt i en litt grålig magnoliafarge som ingen av dem ville ha valgt selv. Til jul dekorerer de leiligheten med selvlagede papirranker og inviterer vennene sine på gløgg og innbakte pølser, men de gidder aldri å kjøpe juletre, siden begge reiser fra byen i juleuka og hater tanken på å komme tilbake til nakne greiner og en million furunåler på gulvet. Hjemmet deres er av den flyktige, provisoriske sorten, men det føles likevel som deres egen bit av London.

Hannah vokste opp i en liten landsby i det sørlige Wales, og der ble hun boende mens hun studerte dans og scenekunst i Cardiff. Etter eksamen dro hun til London. Hun var en del av en konvoi med scenekunstnere som kom til byen sammen, og noen av dem treffer hun ennå, mens andre drev gjennom byen og forsvant ut av livet hennes, men dukket opp i andres i stedet. Hun har bodd i London i ni år og husker ennå når hun først begynte å kalle London «hjemme», mens foreldrenes hus i Wales ble først «hjemme hjemme» og senere «hjemme hos foreldrene mine». Etter et mislykket toårig forhold flyttet hun som tjuefemåring ut av leiligheten hun hadde delt med kjæresten, og inn i et nytt kollektiv. Hun dro med seg et halvt sett kjøkkenutstyr, gitaren og platesamlingen, og hadde plutselig behov for et sted å bo. Det var i det huset i Bounds Green som hun delte med andre kunstnere og skuespillere, at hun møtte Mona. Det hadde vært en lettelse da de året etter bestemte seg for å flytte sammen – å dele med ett menneske føltes i hvert fall litt bedre enn det hektiske bofellesskapet som hadde vært deprimerende likt de første stedene hun hadde bodd i London.

Mona hadde en slik tilnærmet amerikansk aksent man får som elev på internasjonale skoler. Hun hadde tysk mor og argentinsk far, og vokste opp i Singapore hvor hun gikk på internasjonal skole mens begge foreldrene arbeidet på universitetet der. Da hun var fjorten, ble foreldrene skilt, og faren vendte tilbake til Argentina hvor han snart giftet seg på nytt. Monas halvbror Matías ble født da hun var sytten. Da hun ble atten, flyttet Mona fra Singapore til London (en by hun hadde drømt om, men aldri vært i) og tok utdannelse i dans. Nå har hun venner og familie spredt over hele verden, moren og faren på hvert sitt kontinent og noen skolekamerater fremdeles i Singapore, men andre i Amerika, Australia eller Europa. På sine verste dager føler Mona det som om hun ikke hører til noe sted. På sine beste dager hører hun hjemme overalt.

For begge to er servitørjobben bare en del av livet. Når de fyller ut skjema hvor de må oppgi yrke, strever begge med å finne et kortfattet svar. Hannah: Sanger/servitør. Mona: Danser/servitør. Livet er i stadig forandring: en daglig balansegang mellom interesser og behovet for å tjene til livets opphold. Dessverre har det de siste årene vært mest jobbing og lite tid til interesser. Ikke bare hadde de forestilt seg at bosituasjonen ville være annerledes i denne fasen av livet, men ingen av dem hadde forventet å arbeide som servitør fremdeles. Men jobben legger til rette for jakten på den drømmen de begge fremdeles har, trass i alt. Begge kvinnene er drevet av store ambisjoner som iblant bobler opp i en ukontrollerbar følelse som ligner nostalgi: nostalgi for et liv de forestilte seg, men aldri helt har fått realisert. Den gnager på dem og gir dem en følelse av tomhet, men samtidig fyller det dem med en energi som ikke har noe utløp, en retningsløs kraft. Mange av vennene deres har leiligheter, ektemenn, unger og kjæledyr. De har hverandre og disse ambisjonene.

Sangen i kafeen skifter, og den raske introen til «Tutti Frutti» gjaller i høyttalerne. Hannah slipper kjøkkenhåndkleet hun har i hendene.

«Kom igjen!» sier hun og begynner å vrikke på hoftene og svinge med hendene over hodet.

«Jeg vet ikke om jeg klarer det, jeg er helt utkjørt!» sier Mona med et stønn.

«Du er aldri for trett til å danse,» svarer Hannah.

Mona tar seg i det, så overgir hun seg til denne løsslupne tradisjonen, beveger på hoftene og deretter armene. Det er en regel de har – hvis de er på samme skift og denne sangen kommer på, må de danse. Hun husker ikke helt hvem som startet det – sannsynligvis Hannah, den gangen de begge nettopp hadde begynt å jobbe på kafeen og trodde det bare skulle bli noe midlertidig innimellom auditioner. Nå virker det veldig lenge siden, men tradisjonen har festet seg, kanskje fordi det minner dem begge om hvordan det føles å være så full av håp og ambisjoner at du bare må danse.

Heldigvis er kafeen tom denne gangen. Vel har Mona klassisk skolering, men når hun ikke står på scenen, danser hun vilt og løssluppent. Hannah tar etter Mona og rister og vrikker og vifter med armer og ben som om de har lyst til å skille lag med kroppen, og håret pisker om ansiktet som en lysende rød manke.

«Vi er for gamle til dette,» sier Mona mens hun svinger seg entusiastisk.

«Definitivt!» sier Hannah til svar. Men ingen av dem slutter å danse.

Hannah er halvt oppmerksom på bevegelser utenfor kafévinduet – bussene og bilene og de få menneskene i gatene – og lyden av Aleksander som stønner «Ikke den forbanna sangen igjen» fra kjøkkenet, men den andre halvdelen av henne er oppslukt av musikken og følelsen av venninnens kropp som beveger seg ved siden av hennes. Plutselig er hun fylt av minnene om alle de andre gangene i livet når musikken har overveldet henne: de første sangtimene på skolen, den første gangen hun opptrådte på samfunnshuset, og mer nylige sangjobber på kjellerbarer hvor føttene klistret seg til gulvet, men det ikke gjorde noe fordi alt er sang. For Mona er det følelsen av kroppen som strekker seg og svaier, som griper henne. Selv etter å ha vært på bena i mange timer behersker kroppen fortsatt dansen.

Da musikken stopper, ser de seg rundt som om de er halvt i svime og plutselig husker hvor de er. Frityrlukten driver ut fra kjøkkenet, og lysene kaster et plutselig grelt skjær over kafeen. De fanger hverandres blikk, tenker den samme tanken, men sier det ikke høyt. Hva gjør vi her fortsatt?

Hannah rister av seg tanken og griper i stedet etter en klut og begynner åndsfraværende å tørke av kaffedisken.

«Fortell meg hva som har skjedd i dag?» spør hun.

Dette er også et ritual de har – de deler observasjoner om gjestene som har vært i kafeen, noen de bevitnet, andre de forestilte seg. Som servitører kan de gli sammen med omgivelsene – de er et like fast inventar på Stella’s som bjørnen Ernest og de glorete bildene på veggen. Det gir dem en perfekt anledning til å betrakte og lytte.

«Altså, den ulykkelige soyalattedama skal endelig skille seg,» sier Mona mens hun vandrer mellom bordene, ordner med papirserviettene og tørker over bordflatene, «og det er faen meg på tide, ifølge venninnen hennes. I hemmelighet har hun spart til egen leilighet – nå har hun funnet en i Limehouse som hun elsker, så hun kan endelig erkjenne at hun vet om sidespranget, og flytte ut. Hun tar med seg katten.»

«Så bra for henne,» svarer Hannah, som vet hvem Mona snakker om med en gang. Hannah kan se for seg scenarioet: Gjesten sitter i sofaen med en koffert ved føttene og katten på fanget da mannen kommer hjem, og hun roper ham inn i stua og forteller ham rolig at det er slutt, at hun vet om den andre dama og ønsker dem alt godt – advokaten hennes vil ta kontakt snart, og hun regner ikke med at det vil ende godt for ham. Tankene går brått til Jaheim, hennes siste kjæreste. Det er tre uker siden de slo opp, og såret er fremdeles åpent. Et øyeblikk lurer hun på om Mona har lagt merke til det skarpe gispet og gjettet hvor tankene hennes vandret, men det virker ikke sånn, for hun snakker videre.

«Det var en voldsom krangel i ettermiddag også,» sier Mona. «En mor og en tenåringsdatter. De snakket et språk jeg ikke dro kjensel på, så jeg fikk selvfølgelig ikke med meg akkurat hva de sa, men jeg la merke til at jenta hadde en øyebrynspiercing som virket fersk, så kanskje det hadde noe med det å gjøre.»

Hannah smiler. Hun husker at hennes egen mor ble sint da hun fikk en tatovering, en liten noterekke på venstre ankel, da hun fylte tjueto. Hun hadde fri mellom et par sommerjobber og var hjemme i en uke, og hun lå på en solseng i hagen og nøt en sjelden solskinnsdag mens faren strevde med parasollen. Moren hadde vært rasende. Hannah hadde bitt det i seg – vanligvis gjorde hun alt hun kunne for å unngå konfrontasjoner – men det kokte inni henne. Det var hennes kropp, som det alltid hadde vært, og hun var en voksen kvinne.

Mona nøler litt.

«Jeg har noe å fortelle deg,» sier hun til slutt.

«Ja?» sier Hannah, legger fra seg kluten hun hadde tørket av benken med, og snur seg mot Mona for å vise at hun lytter, at venninnen har hennes fulle oppmerksomhet.

«Jeg ble innkalt til ny audition!» sier Mona og smiler med rødmende kinn.

Det blir et kort øyeblikk da Hannah ikke sier noe, og ansiktet er uttrykksløst. Hun kjenner hjertet hamre i brystet og et plutselig søkk i magen som om hun holder på å falle. Men etter et sekund finner hun smilet sitt, graver det ut som et par nøkler fra bunnen av en veske. Hun tar et skritt frem og gir venninnen en klem.

«Det er fantastisk, Mona,» sier hun.

«Det kommer sikkert ikke noe ut av det,» sier Mona, som har pessimisme som sin vanlige forsvarsstrategi. «Det er bare en callback, ikke et sikkert tilbud.» Men hun smiler, og Hannah kan lese smilet hennes.

Hun er ikke sikker på hvilken audition dette er – begge går på så mange at de for lengst har sluttet å dele alle detaljer – men hun er fullt klar over hva en ny audition betyr. Da de først flyttet sammen, føltes det som om karrierene til Hannah og Mona var i samme fase, men Hannah vet at dette har forandret seg de siste par årene. I det siste har hun følt det som om hun har havnet langt i bakleksa. Hun lener seg mot kaffedisken for å skjule at hun skjelver på hendene.

Hannah vil helst ikke innrømme at hun er sliten, verken for seg selv eller Mona. Men hun er det. I forrige uke var det en audition for en sangrolle som forteller i en moderne sirkusforestilling som er ganske kjent. Hannah visste at det var en kjempesjanse, og at hun burde satse ordentlig. Men hun visste også at det ville være lange køer med andre håpefulle på audition, som alle var kjempegode til å synge, og de fleste var sikkert flere år yngre enn henne. Og plutselig klarte hun bare ikke tanken på det. Da dagen kom, angret Hannah på at hun hadde fortalt Mona om det – hun var så entusiastisk og ønsket henne lykke til som alltid, men egentlig ville Hannah bare bli liggende i sengen. Men hun visste at hun kunne ikke det. Så lenge de har kjent hverandre, og særlig siden de flyttet sammen, har sånn oppmuntring vært deres greie. Dette er noe de har sammen, og de har alltid passet på å presse hverandre til å gjøre sitt beste. Mona ville ha sagt at hun måtte gå på auditionen, og blitt skuffet om hun ikke gjorde det. Så Hannah kledde på seg og gikk hjemmefra, men ombestemte seg i siste øyeblikk og gikk på en kafé i nabolaget og spiste lunsj i stedet. Om kvelden sa hun til Mona at hun ikke fikk rollen, og Mona åpnet en flaske vin til trøst. Hannah har fremdeles ikke fortalt henne sannheten.

Mens Hannah ser på Monas smilende ansikt, tenker hun tilbake på den forrige ordentlige oppsetningen, som ble holdt i et teater i Islington for flere måneder siden. Det var en kveld hun hadde måttet finansiere selv, og etter leien for stedet og betalingen til de andre musikerne gikk hun ikke med overskudd, selv om rommet var fullpakket av venner og familie som hadde kjøpt billetter og kommet for å støtte henne. Trass i utgiftene hadde det kommet én bra ting ut av det. En venn av en venn som hadde kommet, jobbet på et hotell sentralt i London og hadde anbefalt henne for hotelldirektøren. Hun var blitt tilbudt et par prøvejobber i oktober, hvor hun skulle synge i cocktailbaren. Hannah holder godt fast i tanken på disse jobbene – det er bare tre uker til nå – og lurer på om det endelig kan være begynnelsen til noe større, og muligheten til å slutte i jobben på kafeen for godt.

Begge har hatt hellet med seg før – jobber som de begge har elsket – men oppsetninger tar slutt, og smaken forandrer seg. Og hvert år kommer en ny strøm med ivrige, spretne, berømmelseshungrige unge utøvere til London og møter opp på de samme auditionene som Hannah og Mona. Alle kan synge, alle kan danse. Men de fleste av dem er nå ti år yngre enn Hannah og Mona, og noen av dem har det lille ekstra, dette «ekstra» som er så umulig å gripe eller beskrive. Hannah tenker på det som «gnist». Noen mennesker bare gnistrer. Det er dem blikket trekkes mot i en gruppe som danser på scenen, stemmen som løfter seg fra et kor – de menneskene som har evnen til å bli et skinnende individ i en mengde med paljetter og jazzhender.

«Når er neste audition, da?» spør Hannah og setter alt inn på å holde smilet på plass i ansiktet.

«I morgen. Eh, strengt tatt i dag. Klokka halv ti,» svarer Mona.

«Au – fikser du det?»

«Jeg må jo det. Jeg skal legge meg til å sove med en gang jeg kommer hjem; forhåpentligvis får jeg nok søvn til at jeg i hvert fall nesten får koordinert bevegelsene mine. Og så er det kaffe, da.»

«Send en tekstmelding og fortell hvordan det går, ok?»

«Klart det.»

Mona nøler.

«Jeg har så veldig, veldig lyst på denne jobben, Hannah,» sier hun, lavere denne gangen, mens hun ser ned på hendene sine. Mona er vanligvis så fattet, mye nøyere enn Hannah med å skjule engstelsen over karrieren. Hun pleier aldri å vise hvor nervøs hun er før en audition, men bruker i stedet energien på å forberede seg, og nekter oftest å snakke om hva hun føler hvis Hannah spør.

«Jeg må bare få denne sekvensen helt riktig,» svarte hun ofte når Hannah spurte om hun var nervøs, og føttene ga angsten trippende utløp i en fullkomment koreografert dans.

På kafeen står Hannah og ser på venninnen, for en gangs skyld med en dyster mine i ansiktet.

«Det vet jeg du har,» svarer hun. Og hun gjør det. Når hun ser på Mona, kjenner hun det – den velkjente følelsen i magen, en lengsel som ikke er blitt svakere med årene, selv så utmattet hun er. Hun trekker pusten dypt.

«Du kommer til å klare deg strålende, du er så god,» sier hun, og i stedet for å ønske henne lykke til – begge har fått teaterets overtro under huden – legger hun til: «Brekk et bein.»

Hannah kaster et blikk på klokka: Den er nesten halv ett.

«Hva gjør du her ennå?» sier hun plutselig. «Du burde ha nevnt auditionen med det samme, så ville jeg ikke ha holdt deg her så lenge og fått deg til å danse til dumme sanger og snakke med meg.»

Hun ler, men sannheten er at dette er de beste stundene sammen med venninnen. Når natten langsomt blir til dag og kafeen nesten er tom, når det er stille nok til at de kan prate og lage milkshake til seg selv uten at noen legger merke til det. Det er en spesiell følelse, hemmelig, og helt deres egen.

Mona gløtter på klokka.

«Det gjør ikke noe. Men du har rett, jeg bør nok gå.»

Hun tar ut sakene sine under disken og bytter ut forkleet med den svarte kåpen, vinker da hun er klar. Hannah løfter kluten og vinker tilbake idet Mona går mot døra. Og så er hun borte, går ut i lyset fra gatelyktene og forsvinner nedover veien. Et øyeblikk blir Hannah stående i venninnens fravær og fyller det rommet hvor hun nettopp har vært, og hodet er fullt av de tingene hun hadde tenkt å si til henne. Usagte ord klaprer inni henne som nattsvermervinger mot en lyspære.

Etter å ha stirret ut av vinduet en stund og fulgt Mona med blikket lenge etter at hun forsvant nedover gata, vender Hannah oppmerksomheten mot kafeen igjen. Når tankene vandrer og bekymringene hennes for karrieren og fremtiden truer med å overmanne henne, merker hun at det hjelper å forankre seg med denne utsikten, med hverdagens detaljer. Hun fortsetter å vaske, og denne gangen konsentrerer hun seg om kaffemaskinen, tørker av den sølvblanke overflaten, og kafeen ser tilbake på henne i speilbildet.

Da kaffemaskinen er blitt ren, finner hun en stol og setter seg og venter på å betjene dem som måtte komme vandrende inn fra byen utenfor.

01.00

HANNAH

Døra går opp, og en gutt som ser ut til å være sent i tenårene eller så vidt tjue, kommer inn på kafeen. Han har på seg en grønn hettejakke og lyse jeans som er for store til ham, og han har en stor ryggsekk over skuldrene. Han nikker til henne, holder øyekontakt i bare et kort øyeblikk før han kikker ned på føttene sine. Da han skakker på hodet, faller det sandfargete håret ned i ansiktet hans og dingler i tjafser ved haken. Hannah legger merke til skyggen av tredagersskjegget på haken.

«Hei!» sier hun og ser opp fra disken. «Sett deg hvor du vil.»

Hun følger med mens gjesten tar et overblikk over bordene og velger et av de ytterste – et bord, ikke en bås. Han setter ryggsekken på stolen ved siden av seg og ruller på skuldrene, strekker nakken sakte fra én side til den andre. Han setter seg og åpner sekken, tar ut en bunke bøker som ser ut som lærebøker til universitetet. De gir fra seg et slags akademisk-klingende dunk idet han legger dem på bordet. Gutten plasserer dem omhyggelig på bordet, så studerer han menyen. Etter noen sekunder legger han den fra seg, trekker glidelåsen i hettejakken helt opp til haken og synker litt sammen i stolen. Hannah griper notisblokken sin og reiser seg.

«Hva har du lyst på?» spør hun da hun kommer bort til bordet hans. Han kikker opp fra en bok. Hannah får et glimt av boksiden – masse diagrammer og tall.

«Kan jeg få en cappuccino?» sier gutten, og stemmen er varmere enn Hannah hadde forestilt seg.

«Med sjokolade?»

«Koster det ekstra?»

Hannah ler, men tar seg i det da hun ser ansiktet hans.

«Nei, selvfølgelig ikke.»

Gutten blir knallrød i kinnene.

«Ja takk,» sier han stille.

«Og noe å spise?»

Gutten gløtter på menyen igjen, og deretter på disken hvor Mona nettopp har satt frem et nytt utvalg kaker fra Aleksander – den siste oppgaven på skiftet hans.

«Jeg kan anbefale gulrotkaken,» sier Hannah og følger blikket til gutten, «eller pannekakene. Pannekakene er alltid gode.»

Gutten nøler, så rister han på hodet og snur seg til bøkene igjen.

«Bare kaffen, takk,» sier han og løfter blikket raskt for å møte hennes, så slår han det ned igjen til siden han leser.

«Ikke noe problem.»

Da hun går fra bordet, legger hun merke til en sovepose som stikker opp fra toppen av ryggsekken. Før hun kommer med kaffen til ham, legger hun en stor sjokoladekjeks på tefatet i siste øyeblikk. Han smiler til henne, så bøyer han seg over bøkene igjen.

«God morgen!» lyder en munter stemme fra døra. Det er en stemme Hannah kjenner igjen med det samme, med den spanske aksenten og et smil som klamrer seg til ordene.

Hun smiler også og svarer «god morgen» idet Pablo, den andre heltidsansatte kokken, kommer brasende inn i kafeen mens han tar av seg en skinnjakke og avdekker de hvite kokkeklærne under. De er litt offwhite, som sengetøy som er blitt vasket mange ganger. Pablo er en lav, tettbygd mann som Hannah har gjettet er sent i femtiårene, med et stort hode med krøllete, mørkt hår og et permanent smil i det rosa ansiktet. Han er en skarp kontrast til Aleksander, som ofte snakker med seg selv på polsk, men sjelden snakker med andre. Likevel later de to kokkene til å ha en taus overenskomst med hverandre – et bånd som kanskje er formet av det yrket de deler, eller kanskje simpelthen fordi de holder med det samme fotballaget.

«Hun har begynt å gå!» sier Pablo mens han går gjennom kafeen på vei mot kjøkkenet.

Hannah er kjent med denne vanen Pablo har: Han begynner liksom aldri en samtale, i stedet bare fortsetter han der han slapp sist han så deg. «Hun» er Rosa, barnebarnet hans. Hun står uavgjort med Arsenal fotballklubb i kampen om Pablos største kjærlighet.

«I forrige uke gikk hun og holdt seg fast i den lille vogna med klosser og skubbet seg rundt,» fortsatte han. «Men i går sto hun på de små bena helt alene. Hun kommer til å løpe før vi vet ordet av det. Jeg har allerede kjøpt en fotball til henne, får starte tidlig, tenker jeg. Se her.»

Han tar mobilen og blar seg gjennom bildene, holder opp flere så Hannah får se. Han har åpenbart ikke noen hast med å komme seg ut på kjøkkenet, men Hannah har ikke noe imot det. Hun synes alltid det er fint å se bilder av Rosa. Kinnene til Pablo lyser stolt røde da Hannah nikker og sukker over bildene.

Pablo tørker et øye og rister på hodet.

«Du skulle ha sett det,» sier han. Han sukker dypt og lykkelig, så vinker han til Hannah og går ut på kjøkkenet. Hun hører den korte samtalen da Pablo hilser på Aleksander, som gir ham et par «hmm» og «joda» til svar. Og så er Aleksander på vei ut fra kjøkkenet mens han rister jakken på plass over skuldrene.

«Går du?» spør Hannah. Aleksander nikker og kikker på føttene sine.

«Ha en fin dag, da,» legger hun til. Han nikker igjen og durer mot døra.

Da Aleksander har gått, gløtter Hannah bort på den unge mannen med ryggsekken. Øyelokkene virker tunge, og han støtter hodet i hendene mens han blar seg gjennom boka på bordet. Nå og da siger hodet ned, så spretter det opp igjen.

Døra går opp igjen – denne gangen er det en mann i femtiårene med grått hår som stritter ut i dusker. Han stryker en hånd gjennom det idet han kommer inn, og får glattet det en smule, bortsett fra én pigg som nøler med å legge seg flat. Han har en falmet bærepose fra en bokhandel over den ene skulderen, og Hannah legger merke til et par penner i brystlommen på den mørkeblå skjorta. Han går rett bort til et bord midt i kafeen, så det blir stående et tomt bord mellom ham og den andre gjesten. Han setter seg til rette og tar ut en skriveblokk og en kryssordbok fra bæreposen. Stolen vender mot vinduet, og Hannah følger blikket hans ut på gata.

En mann med én sko stavrer forbi, med en boks godt plantet i neven. Hannah legger merke til hendene hans, lysende rosa frem til fingertuppene, som er helt svarte som om de var dyppet i blekk. Hun vet det ikke er blekk som har satt de merkene, men kulde, og brått er hun takknemlig for varmen i kafeen og på rommet hennes, som hun vet venter på henne når skiftet er over. En liten kø av folk flankert av kofferter har dannet seg på den andre siden av veien. Noen står som par eller i små grupper som klumper seg sammen, mens andre står alene og ser ned på mobilen sin, så skjermen lyser opp ansiktet med en uhyggelig glød. Kontorbyggene tårner over dem: Noen er helt mørklagt, et par er opplyst og avslører rad på rad med tomme skrivebord. Ved siden av, øverst i det ene mursteinstårnet i inngangspartiet til Liverpool Street stasjon, sitter fire duer med hodene trukket inn i de oppblåste fjærdraktene.

Byutsikten får Hannah til å tenke på Mona – hun lurer på om hun rakk nattbussen og kom seg greit hjem, og om det kommer til å gå bra på auditionen. Kanskje er hun for trett etter det lange skiftet til å kunne prestere sitt ypperste. Kanskje høyden er et problem, som den har vært mange ganger før. Tankene kommer inn i hodet til Hannah uten at hun kan kontrollere det, raskt som et blunk. Med en gang hun legger merke til dem der, rister hun på seg. Mona kommer til å klare seg utmerket. Hun er hennes beste venninne, og hun fortjener en sjanse.

Hun skyver tanken ut av hodet og griper blokken.

«Hva skal det være her, da?» sier hun til mannen med kryssordboka, denne setningen hun kommer til å gjenta til den har mistet all antydning til mening og hun har blitt lut lei lukten av kaffe og pommes frites.

DAN

Lukten av pannekaker vekker ham. Først er han ørsken og desorientert. Men så husker han hvor han er – i den døgnåpne kafeen, med lærebøkene fra universitetet spredt ut rundt seg og med ryggsekken på stolen. En utstoppet bjørn med flosshatt stirrer ned på ham fra veggen, med utstrakte klør og munnen fordreid i en snerrende grimase. Hadde han vært et barn, ville den bjørnen ha skremt vettet av ham. Jammen heldig at han er voksen, da. Det går et grøss gjennom ham idet han snur seg vekk fra de stirrende glassøynene.

Han ser seg raskt rundt, sjekker for å se om noen har sett at han sov. Kafeen er nesten tom, unntatt en middelaldrende mann som skriver i en kryssordbok, og servitøren som står ved disken og stirrer åndsfraværende ut av vinduet. Hun er pen: Huden er så blek at den nesten er gjennomsiktig, og en manke av rødt, bølgete hår innrammer det runde ansiktet og faller over skuldrene hennes. Hun er sterkt sminket (en feiende stripe svart eyeliner og korallrød leppestift som bryter med hårfargen), og han gjetter at hun er i slutten av tjueårene eller begynnelsen av trettiårene. Han håper hun ikke har sett at han sov. Han håper spesielt at han ikke snorket.

Han setter seg opp i stolen, tar læreboka foran seg og åpner den nær midten. Han plukker opp pennen han må ha mistet ned på bordet da han sovnet, og notatboka som ligger ved den nå kalde kaffekoppen. Så prøver han å lese, men lukten av pannekaker og en verk i magen og et sted i nærheten av ribbena distraherer ham.

Han ser på klokka, teller timene til universitetsbiblioteket åpner (seks) og til den første forelesningen (åtte).

Døra åpner seg, og lyden av latter og stemmer invaderer kafeen. Dan kikker opp idet en gruppe kommer inn. Det er tre jenter og gutter på omtrent hans egen alder. Jentene har kjoler i sterke farger som er viklet om kroppen deres som bandasjer og rekker til rett over kneet. Selv om sommeren er over, går de uten strømper. Guttene har jeans og rutete skjorter som er knappet helt opp til halsen. Han ser med en gang at de er fulle – de går med nølende, usikre skritt som småbarn. Jentene kniser og går arm i arm, støtter seg til hverandre der de vakler av gårde på platåsko.

Forsiktig tar han ryggsekken fra stolen ved siden av seg og legger den under bordet.

Servitøren tar imot bestillingen deres, og de setter seg, jentene på den ene siden av en bås, med kroppene tett sammen og fremdeles arm i arm, og guttene stabler seg sammen på den andre, hvor de lener seg tungt tilbake mot ryggstøet trukket i kunstig skinn. Dan forsøker å konsentrere seg om arbeidet igjen, og skyver bort lyden av bekymringsløs latter og prat som kommer fra den andre enden av kafeen.

Men så hører han rop som trekker ham ut av bøkene.

«Shots! Shots! Shots!» roper en av guttene. Dan kikker opp igjen og ser at han tar opp pakker med ketsjup, majones og HP-saus fra skålen midt på bordet og legger dem på rekke foran kompisen sin. Jentene hyler nå, og en av dem har mobilen fremme. Hun holder den som om hun filmer – kanskje hun gjør det.

Dan ser at mannen med kryssordene kikker bort på gruppen før han bøyer seg over kryssordet igjen og rister på hodet.

«Nei, kompis, ikke faen!» sier en av guttene og vifter med armene foran kroppen.

«Shots! Shots! Shots!» fortsetter vennen hans, og nå slutter jentene seg til. De klasker hendene i bordet, og Dan oppfatter at servitøren også kikker bort på dem nå. Hun åpner munnen, kanskje på nippet til å rope noe til dem, men så tar hun seg i det og ordner med drikkevarene de har bestilt. Dan kan høre lyder fra kjøkkenet, og det vekker opp sultfølelsen hans igjen.

Etter et øyeblikk slutter fyren å protestere og reiser seg. Han ruller opp ermene og liksomspenner musklene. Så tar han pakkene, river dem opp med tennene og spytter ut plasten på bordet. En etter en klemmer han dem ut i munnen, ketsjup, majones, og så HP-saus.

Det velter seg i magen på Dan når han ser på dem og forestiller seg smaken av ketsjup og HP-saus i munnen. Men selv så frastøtende det er, treffer latteren til studentens venner ham hardt i magen, den ubesværede lettheten borer seg inn i ham.

Maten kommer på bordet, og gruppen kaster seg grådig over den. Dan halvt leser og halvt ser på mens jentene ler og sparker av seg skoene under bordet. De ser yngre ut når de er barføtte, trass i kjolene. De nipper til milkshake og masserer de trette føttene mens de innimellom dytter kjærlig borti hverandre eller hviler et hode på hverandres skuldre. Han lurer på hvor de bor, kanskje i en av de finere studentblokkene, og hva foreldrene deres gjør, om de har søsken. Han ser på dem og håper plutselig at de aldri trenger å lære det han har lært: at livet er et helvete, og at du en dag oppdager at du er helt alene. Han ønsker at de kunne bli sittende på kafeen hele natten og drikke milkshake og le av ingenting, til og med synes at dette griseriet til guttene er kjempemorsomt. At tiden kunne stanse og holde dem fast der uten andre bekymringer enn bakrusen og vannblemmene som venter dem i morgen.

HANNAH

Hun har servert hundrevis av sånne ungdommer før. Det er sånn hun tenker på dem nå – ungdommer – selv om de i virkeligheten sikkert er over tjue – ikke så mye yngre enn henne, faktisk. Men avstanden mellom dem virker enorm. Hannah forsøker å huske sist hun var ute klokka ett av andre grunner enn jobb. Hvis hun ikke har senskift på kafeen eller en forestilling, foretrekker hun en rolig kveld hjemme, hvor hun ser på Netflix og nyter å gå og legge seg tidlig. Hennes tenåringsjeg ville ha skammet seg over at hun foretrakk en ukledelig pyjamas fremfor festantrekk. Hun kan ikke huske sist hun var «ute ute». Tanken på en nattklubb full av svette kropper og musikk som ikke er til å lytte til, men bare til å overdøve fylleprat, får henne til å grøsse.

Mens hun ser på ungdommene, husker hun da hun kom flyttende til byen for første gang for ni år siden. Plutselig renner utmattelsen, desillusjonene og alle årene bort, og hun er énogtjue igjen, og Livet med stor L skal til å begynne.

*

Hun drar en koffert etter seg bortover perrongen, fylt med så mange klær, bøker og plater som hun greier å bære. Det ene hjulet er ødelagt og stikker ut i en annen vinkel enn de andre. (Hun husker hva moren hadde sagt: «Hvis du fyller enda mer i den kofferten, kommer du til å ødelegge den.») Sammen stikker Hannah og kofferten ut en krokete sti gjennom mengden, som om de var fulle.

«La meg ta den for deg, Hannah,» sier faren hennes og strekker seg etter kofferten, men hun trekker armen til seg.

«Jeg fikser det, pappa, slutt å bekymre deg.»

Han kaster et blikk på moren som Hannah forsøker å overse. Hun trenger ikke å se på moren for å vite at ansiktet hennes er rosa og opphovnet. Det har vært sånn siden i går kveld – det siste måltidet de delte som en familie. Faren til Hannah griper etter morens hånd. Sånn går de, hånd i hånd bak henne mens hun går til toget. Som vanlig brukte Hannah mer tid på å gjøre seg klar enn hun trodde, så hun tar raske, lange steg bortover perrongen, og hun hører på klikkene fra morens hæler mens foreldrene strever med å holde følge med henne.

Over skuldrene har Hannah slengt den fiolette gitarkassen, og vekten av den dunker mot ryggen hennes i takt med skrittene og minner henne om alle årene med sangtimer og teaterkurs som har brakt henne til dette punktet.

«Ta rotta på dem»: Hun husker ordene til Josephine Wagner, lederen for scenekunstprogrammet i Cardiff som Hannah hadde avsluttet for litt over en måned siden. Det var den siste dagen, og Hannah husker at hun så ut over salen full av unge kvinner og noen menn da Josephine sa: «Dere kommer til å bli stjerner alle sammen.»

Det var første gangen Hannah hadde lurt på om det var nok plass der ute til alle disse nyutklekkede stjernene. Mens hun sto omgitt av medstudentenes og vennenes briljans, føltes det som hennes egen glans falmet til en svak, umerkelig glød. Kanskje hun burde ha tenkt på det før – realitetene fremtiden ville bringe – men det hadde hun altså ikke. Ikke egentlig, iallfall ikke særlig grundig. Dømmekraften var tilslørt av forslitte klisjeer og inspirerende fraser som hun levde av som om de var mat. Alt kom til å ordne seg. Hardt arbeid ga frukter. Hvis hun ønsket det sterkt nok, ville hun lykkes som sanger, akkurat som hun hadde bestemt seg for da hun var ni. Alt ville ordne seg.

Bildet av Josephine Wagner dukker opp i tankene igjen idet det durer i mobilen i lommen. Det er et varsel fra WhatsApp-gruppen med sju andre venner fra studiet som er på vei til London. Fire er der allerede, og tre sitter på det samme toget som Hannah. Clara, Becky og Amy er hennes nærmeste venner, og de skal dele leilighet med henne når hun kommer til London. For en måned siden tok de en helg i London og så på en uendelig rekke leiligheter til de fant en de hadde råd til og som ikke var for fuktig eller mørk eller lå over et sted som solgte fritert kylling. Den er bitte liten, men det er Hannahs første leilighet i London, så det gir hun blaffen i.

«Hvor er du?» står det i meldingen. «Vi har holdt av plass til deg! Ikke kom for sent til toget! Og vi har cava! London, her kommer vi!»

Hun kjenner selvtilliten vende tilbake. Det er som en sprengkraft som strømmer gjennom kroppen og fyller henne og får henne til å vokse. Det er den samme følelsen hun får når hun står på scenen eller sitter på en krakk med gitaren i fanget, med leppene adskilt sekundet før hun begynner å synge. Det er en selvtillit innprentet gjennom år med dramaundervisning, så teaterskole, talløse opptredener på puber og samfunnshus, og endeløse instrukser fra Josephine og andre om å «smile» og «ta rommet i besittelse».

Hun retter på gitaren på ryggen idet hun kommer bort til vogn C.

«Dette er min vogn,» sier hun, stopper og snur seg mot foreldrene igjen.

«Vi kunne ha kjørt deg, vet du,» sier moren. «Da kunne du ha fått med deg mer av tingene dine. Og vi kunne ha hjulpet deg med å komme i orden.»

«Jeg vet det,» svarer Hannah. «Men det er langt, så dere trenger ikke det. Og dessuten er det et bitte lite rom, jeg kommer ikke til å ha plass til så mye.»

Hannah hadde tatt det minste rommet i leiligheten mot at hun fikk betale mindre i leie. Det er bare plass til en enkeltseng, et garderobeskap og en kommode, men det bryr hun seg ikke om. Hun tror ikke hun kommer til å være der så mye uansett: Hun ser for seg at hun utforsker byen, går på forestillinger, synger på de spillejobbene hun er sikker på at hun vil få, og fester sammen med vennene på nattklubbene som hun forestiller seg vil være en million ganger bedre enn dem i Cardiff.

Mobilen durer igjen, og en høyttalerstemme roper opp toget hennes og avgangstiden – om to minutter.

«Jeg må gå om bord, for nå går toget snart.»

Hun ser på foreldrene. Faren holder fortsatt moren i hånden. Hannah legger for første gang merke til at de har pyntet seg: moren i en marineblå kjole i A-linjefasong med hvite polkadotter og pumps, og faren (som vanligvis foretrekker jeans når han ikke er på jobb) i chinos og blå skjorte under den grå frakken. Det er en rett brett i farens skjorte, tvers over brystet; han har det med å stryke inn bretter i skjortene i stedet for å fjerne dem. Begge foreldrene er oppkavet etter å ha styrtet bortover perrongen, og morens striglete hestehale har løsnet. Når hun nå ser foreldrene stå der i penklærne og vente på å se henne av gårde, med fingrene flettet i hverandre, begynner det å svi i øynene til Hannah. Hun hadde vært så spent på å dra at hun ikke hadde tenkt stort på avskjeden. Hun hadde bodd hjemme mens hun studerte, valgte å spare pengene og i stedet kjøre til Cardiff hver dag, så dette er første gang hun flytter hjemmefra.

De siste tre månedene har Hannah hatt en stor kalender på veggen, hvor hun har krysset av dagene frem til i dag – den dagen hun flytter. Kvelden før hadde moren kommet inn på rommet for å hjelpe henne å pakke. Da hadde hun stirret lenge på kalenderen, hvor det var tegnet en stor ring rundt dagen i dag. Hannah ser for seg at kalenderen fortsatt henger på veggen, at sengen er pent oppredd og klesskapet fullt av tomme kleshengere.

Hun setter fra seg gitaren og strekker armene mot foreldrene. De omfavner henne, og sånn blir de stående et øyeblikk, de tre, den lille familien tett sammen i hverandres varme og lukten av hverandres hår og det samme vaskepulveret som de bruker. Det går opp for Hannah at hun ikke husker hvilket merke det er – hun har aldri tenkt på å se ordentlig etter. Med en plutselig følelse av panikk innser hun at hun ikke vil kunne finne det i butikken (hun ville være for flau til å spørre moren hva det heter) når hun skal handle til seg selv i det nye hjemmet. Klærne vil få en annen lukt. Hun trykker ansiktet nærmere morens skulder og trekker pusten dypt.

«Ok, nå må jeg virkelig gå,» sier hun og løsriver seg fra dem. Moren snufser og tar et lommetørkle ut av ermet. Faren legger en arm om skulderen hennes.

«Ta rotta på dem,» sier han, og stemmen er falsk munter.

Hannah tar gitaren og kofferten og går om bord på toget. Hun ser ikke ut av vinduet da toget begynner å kjøre, og hun går etter lyden av latter og høylytt prat gjennom vognen.

Hun ville aldri innrømme det for jentene hun snart skal drikke cava sammen med på toget, men akkurat nå føles denne begynnelsen som en avslutning.

«Hannah!» roper en stemme, og Hannah vinker da hun ser vennene sitte rundt et bord med koffertene stablet opp i hylla over dem. De er høylytte og fnisete, og da Hannah kommer nærmere, forsøker hun å overhøre sukkene til en mann i dress som sitter rett foran dem. En tom plass er holdt av til henne, og dette er flokken hennes. Hun smiler, og Clara, Becky og Amy smiler tilbake, uten spor av bekymring eller bedrøvelse i noen av ansiktene. Reisen fylles med drikking og prat om hva de skal gjøre i London – hvilke scener de skal innta, hva de skal skape. Hannah kjenner at hun smittes av den optimistiske klangen i stemmene deres. Alt kommer til å ordne seg. Idet toget putrer ut av Cardiff, søler de cava, men bryr seg ikke om det – det er så vidt de legger merke til det. Det blir mer å drikke i morgen. Det blir mer av alt i morgen.

*

Hannah tenker tilbake på de første månedene i London. Det hadde vært vanskelig å finne seg til rette, men hun forsøkte å holde det skjult at hun strevde. Hun hadde artistens kunstige selvtillit; hun behandlet sitt eget liv som et show og oppdaget at den påtatte selvsikkerheten og optimismen ofte til og med overbeviste henne selv om at følelsene var ekte.

Hun fikk jobb på Odeon på Tottenham Court Road og brukte dagene på å gå på audition og oppsøke barer hvor hun delte ut cd-er med musikken sin og spurte om de kunne ha bruk for en ny sanger. Hun sparte på avslagene som en investering i fremtiden: Jo oftere folk sa «nei», jo nærmere måtte hun være et «ja».

Til å begynne med stortrivdes hun med å bo i en leilighet sammen med tre av vennene sine, som alle var scenekunstnere som henne. De spiste når de hadde lyst, og gikk ut de fleste kveldene de ikke jobbet. De lot skitten oppvask stå i vasken i dagevis og nøt at det ikke var noen foreldre der som ba dem vaske opp. Men etter hvert begynte den sorgløse levemåten å miste glansen. Hannah ville gjerne lage et ordentlig måltid og vite at det var rene kasseroller hun kunne bruke. Selv om rommet hennes alltid var rotete, var hun overraskende ryddig av seg i fellesarealene. Hun begynte å ergre seg over at ingen andre tok ut søpla eller vasket badet. Når hun nevnte det, sa de andre at de tok sin del, hun la bare aldri merke til det, eller at hun var besteborgerlig. De begynte å krangle, ofte om dumme ting. Hvem som kjøpte dopapir sist, hvem som kom sent hjem og glemte å låse døra. Der og da virket det ikke som bagateller, og stemningen ble så anspent at Clara, Amy og Becky ikke engang føltes som venner lenger, bare irriterende mennesker hun delte leilighet med.

Hannah forsøker å huske sist hun så dem hun først hadde bodd sammen med, men greier det ikke. Hun holdt kontakten en stund etter at hun flyttet ut, men noe i vennskapet var blitt fundamentalt forandret etter at de hadde bodd sammen. Hun og Becky holdt kontakten lengst – hun hadde alltid vært spesielt glad i den fargerike, morsomme skuespilleren. Men til slutt drev de også fra hverandre, livene deres trakk stadig lenger bort fra hverandre, til båndet mellom dem ble helt brutt. Facebook opplyser Hannah om at Clara nå er gift og bor i Amerika, Becky underviser i scenekunst på en teaterskole utenfor London, og Amy bor fremdeles i London, jobber med markedsføring og har en ett år gammel datter.

Hun hadde bodd sammen med Cardiff-jentene i et år, og de neste to årene hadde hun flyttet rundt til forskjellige steder hun hadde funnet på SpareRoom, delt leiligheter og hus med fremmede. Med årene lærte hun kunsten å bo i bofellesskap, lærte å oppbevare de beste kjøkkenredskapene og all sjokolade på rommet sitt og å lage middag sent på kvelden så hun fikk ha kjøkkenet for seg selv. Hun oppdaget ørepropper, en livsomveltende erfaring.

Hannah ble venner med noen i disse bofellesskapene, men møtte også mange hun var glad for å legge bak seg, som trommisen som øvde tidlig om morgenen før dagjobben i et telefonsalgfirma, den patologiske løgneren som overbeviste alle i bofellesskapet om at hun var tvilling, selv om hun var enebarn, og hun som hadde en mus som kjæledyr i et bur under sengen (Hannah hadde hatt en fobi for mus hele livet).

Og så hadde hun møtt Sam. Det rykker i Hannah ved tanken på den første ordentlige kjæresten hennes, da hun var tjuetre. Hun hadde gått ut med andre før, men ingen hadde vært som Sam. Ingen hadde gjort et sånt inntrykk. Hun hadde aldri bodd sammen med en kjæreste før, og heller ikke siden. Det var en bittersøt trøst etter det vonde bruddet med Jaheim nylig. Om ikke annet har hun fortsatt leiligheten, hun har fortsatt Mona. Hun kjenner et nytt smertestikk ved tanken på Jaheim og hva han gjør nå. Han sover, så klart, tenker hun for seg selv. Hun vet hun ikke burde bry seg og ikke burde tillate seg å tenke på ham overhodet, men hun gjør det.

«Hva er det?» spør Pablo. Hannah hadde ikke sett at han kom ut fra kjøkkenet. Han bærer på et brett med brownies, rett fra ovnen. Disse nattetimene kan være stille, og Pablo fyller vanligvis tiden med å bake, delvis som forberedelse til dagen som kommer, og delvis fordi han elsker å bake. Hvis du så ham på gata, ville du kanskje ikke kunne gjette at han kan lage en sjokoladeganasje så blank at du kan speile deg i den, men med årene har Hannah lært at det eneste du kan stole på, er folks evne til å overraske.

Før han setter browniene i kakedisken, brekker Pablo av en og gir den til Hannah.

Den enkle gesten får henne til å smile.

«Ingenting,» sier hun og forsøker å skjule at stemmen skjelver. Han ser på henne, og det medfølende ansiktet trekker seg forundret sammen. Hun tar seg i å snakke uten å ville det – det er vanskelig å la være når han smiler på den måten. Han får henne til å tenke på faren sin; selv om de ikke ligner hverandre overhodet, føler hun seg nesten like avslappet sammen med denne spanske kokken som hun gjør sammen med faren.

«Jeg vet ikke hvorfor, men jeg tenkte nettopp på den første kjæresten min,» plumper det ut av henne. Pablo har jobbet enda lenger enn Hannah og Mona på kafeen, og pratsom og nysgjerrig som han er, vet han om alt som har skjedd i livene deres, nesten som om de hadde vært hans egen familie. Pablo rister på hodet da Hannah fortsetter.

«Jeg har ikke tenkt på ham på evigheter, men det dukket visst opp igjen etter at Jaheim og jeg gjorde det slutt.»

Hun må svelge unna tårer. Bare det å si navnet til Jaheim er vanskelig. Smerten er blandet med noe annet også – forlegenhet over nok et mislykket forhold. Hun kan ikke la være å tenke på alle vennene som er gift, og de tilsynelatende uendelige bryllupsinvitasjonene hun får hvert år nå. Jaheim er borte, og hun er alene igjen. For å stanse oversvømmelsen i øynene tar hun en stor bit av brownien i stedet. Den er kjempegod og stopper tårene.

Nå nikker Pablo, som holder brettet og flytter vekten fra den ene foten til den andre.

«Du har det bedre uten dem,» sier han med den snille stemmen.

Hannah har ikke sagt mye om Sam til Pablo, og hun klarer i hvert fall ikke å få seg til å fortelle ham sannheten om Jaheim og hvorfor de gjorde det slutt, så det er en liten oppmuntring å vite at han er på hennes side uten å trenge å kjenne noen av detaljene.

«Rosa-jenta mi skal aldri ha noen kjæreste,» sier han heftig. «Det er bare trøbbel. Hvis jeg må, skal jeg slåss mot dem.»

Hannah ser for seg en aldrende Pablo i nevekamp med Rosas potensielle kjærester og klarer ikke å la være å le – hun kan bare ikke forestille seg at denne krølltoppen av en baker som får tårer i øynene når han ser bilder av barnebarnet sitt, skal havne i slåsskamp. Så tar hun seg i det, idet hun husker det lille hun vet om livet til Pablo før han begynte i jobben på kafeen. Det er så lett å glemme at da han startet, var dette den eneste jobben han kunne få – ingen andre ville ansette en tidligere fange. Trass sin sedvanlige åpenhet har han aldri fortalt Hannah eller Mona hva han satt inne for, bare at han var der i halvannet år, og at det var helvete på jord. Han er en fantastisk kokk, og det hender Hannah lurer på om han har blitt her så lenge fordi ingen andre vil ha ham, eller om det er av lojalitet til Stella.

«Spis opp den brownien, du, chiquita,» sier Pablo, «brownies hjelper mot alt.»

Hannah smiler av «chiquita» – hun føler seg langt ifra som en ungjente – men det er det han alltid kaller henne og Mona. Hun gjør som han sier og spiser brownien, og Pablo nikker og går ut på kjøkkenet igjen.

Langt om lenge blir gruppen med studenter ferdige med å spise og reiser seg for å gå mens de leser opp navnet til Uber-sjåføren sin og registreringsnummeret. Jentene har skoene sine i hånden da de går til døra. De går rett forbi bordet til den unge mannen med ryggsekken, og for Hannah ser det ut som om de kan komme til å skumpe borti stolen hans. Men de går utenom, og så er de borte, og lyden av de ubekymrede unge stemmene ringer i ørene hennes.