RACHEL CUSK

REGN OVER

ARLINGTON PARK

Oversatt fra engelsk av

Linn Øverås. MNO

Til Penny i hengivenhet

Hele natten regnet det over Arlington Park.

Skyene kom fra vest: skyer som mørke katedraler, skyer som maskiner, skyer som svarte blomster i svulmende klaser på den tørre, stjerneklare himmelen. De kom over den engelske landsbygda der den lå hensunket i urolig søvn. De kom over de lave, folkerike åsene der spredte lys pulserte i mørket, for så, ved midnatt, å nå byen, tappert glitrende i det grunne dalsøkket sitt. Usett este de som en neste by der oppe, tetnet, strakte seg, slynget opp sine ville monumenter, sine tårn, sine uhyrlige, ubefolkede skypalasser.

I Arlington Park lå folk og sov. En og annen oransje firkant lyste opp fra husene. Biler krøp langs øde gater. En katt sprang fra en mur, styrtet ned i skyggene. Taust fyltes himmelen opp av skyer. Vinden økte. Den rusket lett i trærne, og i den mørke, tomme parken duvet huskene. En håndfull tørre blader raslet på et fortau. Nede i byen var det ennå folk i gatene, men i Arlington Park hadde de lagt seg, alt hengitt seg til morgendagen. Det var ingen der til å se regnet komme, bare et enslig par som hastet ned de stille gatene på vei hjem etter en kveld på byen.

«Det der ser ikke lovende ut,» sa mannen og speidet opp. «Det blir regn.»

Kvinnen lo kort, irritert.

«Ja, du er visst eksperten på alt i kveld, du,» sa hun.

De låste seg inn i huset. Det oransje lyset kom et øyeblikk til syne i dørsprekken og forsvant igjen.

På Arlington Rise, der gatelyktene dannet en kald lystunnel og veien skrånet ned mot byen, tok vinden tak i spredt søppel og virvlet det rundt. Lenger nede hang den svarte himmelen tungt over de mørke butikkfasadene. En brå kastevind fikk skiltene til å skrangle mot rutene. Herfra så man byen bre seg ut, i blek natteprakt. En brun dis hang over den. I den tette bykjernen sto kraner og kontorbygg og katedralens flombelyste miniatyrspir ut mot disen. Røde og gule lys flakket i små, gjentatte mønstre som fra en innviklet mekanisk innretning. På alle kanter, der forstedene strakte seg mot nord og øst, bølget det i gnistrende lysfelt over det svarte landskapet.

Inne i sentrum var puber og restauranter stengt, men folk sto i kø ved nattklubbene. Da det begynte å regne, skrek noen jenter opp og holdt veskene over hodet. Guttene lo urolig. De skuttet seg og stakk hendene i lommen. Dråpene falt fra det bunnløse mørket og glitret i det oransje lyset. De falt på markisen til Luna Nightclub og spant i lykteskinnet. De falt i den triste, skitne fontenen på plassen, der menn i T-skjorter satt med ølbokser og gutter i hettegensere kretset grasiøst i mørket på skateboardene sine. Folk trengte sammen ved inngangene, hvinende jenter på stiletthæler, gutter med halskjeder og nystrøkne skjorter, middelaldrende menn med plastposer under frakken. En kvinne i trang regnkåpe trippet fort langs fortauet og snakket i mobilen. En av mennene ved fontenen tok av seg T-skjorten og gned det paffe brystet sitt i regnet mens de andre heiet. Trafikken sneglet seg gjennom regnet. Noen gutter i en bil tutet på jentene i køen, og ropte ut av vinduene idet de passerte.

Det regnet over de buktende middelaldergatene og de grimete attenhundretallsgatene og på de brede, bombede gatene der det siden ble bygget varehus. Det regnet på sykehuset, på det gamle teatret og på den nye flersalskinoen. Det regnet på parkeringshus og på kontorbygg. Det regnet på gatekjøkken og på puber med nasjonalflagget i vinduene. Det regnet på nye boligblokker der vinduene ennå var dekket av plast og grunnmuren sto i gjørme, og det regnet på de provisoriske plankegjerdene rundt. Langs elven sto forretningsbygg – banker og forsikringsselskaper – på rekke og rad, geometriske, der det regnet i de tomme, geometriske atriene. På den svarte elven, under broen, søkte svanene ly fra de mørke dråpene i søppel som kom drivende. Langs hele den regnsvarte hovedgaten sto folk og ventet ved bussholdeplassene: folk fra avsides deler av byen, fra Weston eller Hartford, der regnet falt på kondemnerte butikker og bolighus og de søvnløse drabantbyenes betongunderganger. De stimlet sammen i leskurene, en mann med stor rastamanke, en mann med koffert, en gammel dame pent pakket i tweedkåpe, et par i treningsdress, som kysset og kysset under plasttaket der regnet trommet slik at den gamle damen, da bussen kom, i en stor, mørk vannbue, måtte dulte gutten lett i skulderen for å si at de skulle på.

Bussen kjørte gjennom regnet opp Firley Way, som gikk fra sentrum hele veien gjennom forstedene til kjøpesentrene der det regnet på store varehus og megabutikker og sildret i strie strømmer over de tomme parkeringsplassene. Det regnet på takene foran de mørklagte bensinstasjonene. Det regnet på bilforhandlere og byggefirmaer, det trommet mot plastoverbygg der handlevogner sto sammentrengt i lange, skramlende rekker. Det regnet på parkanlegget og på buskene som prydet den øde rundkjøringen. Det regnet på svarte, resignerte enger der nybygg skar seg nådeløst inn. Over Merrywood falt regnet hardt mot det gigantiske neoklassisistiske taket, ned over hele den intetsigende kjøpesenterfasaden.

På Arlington Rise fosset regnet i rennesteinen. Lenger nede la den fuktige luften et slør over de røde og gule lysene. Lyden av bilhorn og en sirene steg oppover åsen fra den glitrende, dampende bymassen.

Litt lenger opp, rundt en sving i veien, forsvant utsikten brått. Mørket tetnet. Her ble husene penere og gatene renere. Idet veien steg mot Arlington Park, vek store, prangende forretninger plassen for blomsterbutikker og antikvitetshandler; spritsjapper ble til vinutsalg, gatekjøkken til bistroer. På hver side dukket det opp alleer. I regnet fikk disse gatene noe ukuelig ved seg, et slags oldtidspreg. De store husene sto uberørt i mørket, litt tilbaketrukket blant dryppende trær. Mellom dem fikk man et siste glimt av panorama, av byens uslokkelige røde og gule lys, det pulserende maskineriet, gater i et evig mylder av vilkårlig liv. Det var et slående syn, om ikke beroligende. Det var for dramatisk:

All den nådeløse virksomheten berøvet en for følelsen av opphold, av passende brudd og pauser. Livet krevde sine narrative brudd og pauser, sine dager og netter. Ellers ga det ingen mening. Av utsikten her skulle man tro et menneskeliv var, ja, meningsløst. Man skulle tro en dag betydde null og niks.

Det regnet over Arlington Park, over øde avenyer og friserte hekker, over skoler og kirker, over hager og trær. Det regnet over mørklagte husrekker fra viktoriatiden, over radene av karnappfasader, over syttenhundretallsvillaer bak stengte porter, over labyrinten av velstelte gater der små toetasjes hus var malt i pene farger. Det regnet frydefullt over parkens mørke grønnsvær, over prydelige stier og buskas. Det høljet ned, skyllet over fortauene, fosset i rennesteiner, trommet mot panseret på parkerte biler. Hele natten holdt det på, til regnet med fornyet styrke, henimot daggry, kom i tordnende kaskader over husene så det plasket mot de mørke rutene.

De hørte det i søvne, menneskene, der de lå i sengene sine: det drønnende vannet. Det trengte inn i drømmene deres; en lyd som av dundrende applaus. Det var som klappsalver fra en veldig tilskuerskare. Høyere og høyere ble den, denne underlige, oppskakende lyden. Den fylte natten, fikk ruter til å klirre og menneskene til å vri seg under teppene og barn til å gråte i søvne. Det fikk dem på et vis til å føle seg betraktet, som om en mørk tilskuerskare hadde samlet seg utenfor og sto og tittet inn gjennom vinduene mens de klappet og klappet.