Jørgen Brekke

Nå har natten alt

Kriminalroman

Til minne om Liv Hassel

Del 1

Jo da, jeg savner søsteren min ofte, jeg savner henne sånn hun var på stranden som barn, med iskrem og sand rundt munnen, jeg savner henne sånn hun kunne ha blitt som voksen, særegen, stilig og sta. En god venn. Bare en sjelden gang iblant makter jeg å huske Liv sånn hun var som femtenåring, på den dagen hun ble drept. Det minnet kan slå meg helt ut og gjøre meg kraftløs i dagevis.

Fra bloggen MammaMia

Helene Paus

Ila fengsel og forvaringsanstalt, 19. november 2019

«Jeg tror jeg elsket henne», sa drapsdømte Vegar Johnsen.

«Elsket?» spurte jeg.

Ordet ble til en del av stillheten mellom oss her på det hvitmalte besøksrommet på Ila. Dette var mitt første møte med mannen som var dømt i to rettsinstanser for drapet på femten år gamle Liv Hassel i 2012.

Her han satt foran meg, klarte jeg ikke å se ham for meg med blod på hendene eller – enda verre – som en person som reagerte på et annet menneskes lidelse og død med seksuell opphisselse.

«Forelsket», sa Vegar Johnsen. «Jeg var vel egentlig forelsket.»

Han løftet en hånd fra bordplaten, den hang spørrende i luften, lurte på hvor den skulle gjøre av seg, fant en slags nødlanding rett over hoften. Linjene hans var de samme som Liv en gang hadde tegnet på en skisseblokk like før hun ble drept.

«Har det vært vanskelig for deg å innrømme det? At du var forelsket?» spurte jeg og så at jeg traff noe der.

«Vanskelig? Nei … men farlig.»

«Farlig?»

«Det føltes som en tilståelse å si noe sånt til politiet. Liv var femten år. Jeg var atten. Politiet hadde alt bestemt seg for at drapet ble begått av noen som ’kjente’ henne.»

«Var det derfor du jugde til politiet?» spurte jeg. «Da du i det første avhøret sa at du ikke hadde truffet henne den natten hun ble drept?»

«Det var en tabbe. Jeg fikk panikk.»

«Men etter tre uker i varetekt kommer du brått med en tilståelse. Dette må du forklare for meg. Hva får en oppegående gutt som deg til å tilstå et drap han ikke har begått?»

«Jeg vet ikke om det er mulig å forklare», sa Vegar Johnsen. «Jeg klarer ikke å forklare det for meg selv engang.»

Jeg satt taus og betraktet ham. Blikket hans var skarpt, han var pen og virket intelligent. Når han snakket om alminnelige ting, var han velartikulert. Det var bare når samtalen kom inn på Liv og drapet at han famlet etter ord. Hadde jeg ikke visst noe som helst om Vegar Johnsen, ville jeg ha tatt ham for å være en gløgg, men ganske alminnelig ung mann. Ingenting ved framtoningen hans røpet at han var en bestialsk drapsmann. Men samtidig tenkte jeg at det mennesket som hadde slått hodet til Liv Hassel mot en stein i Sørlibakken i et av Hortens mange skogholt, som hadde slått og slått, og deretter trengt seg inn i henne, var et menneske som i all sin jævelskap hadde kortsluttet.

«Vet du hva som er verst?» spurte Vegar Johnsen.

«Nei», sa jeg.

«Det er ikke det at folk tror at jeg drepte henne. Det er det at hun døde. Hun er borte. Og her sitter jeg.»

Han sa det så stillferdig, nesten som han snakket til seg selv.

VG 13.02.2013:

DJEVELENS SMIL

Er han en uskyldig ungdom eller en smilende djevel?

Av Harry P. Nilssen

Oppdatert 13.02.2013 kl. 15:37

«Med slips og røde bukser, er djevelen ganske sjarmerende, syns jeg.»

Det er uvisst hvorfor Liv Hassel skrev disse ordene – som i virkeligheten stammer fra Frida Kahlo, en meksikansk billedkunstner Liv beundret – på en av de etter hvert så omtalte tegningene hun laget av Vegar Johnsen før han, ifølge tiltalen, skal ha voldtatt og drept henne, natt til 23. oktober i fjor.

Smilet som sjokkerer

I dag møtte den atten år gamle tiltalte til første dag i rettssaken som føres mot ham ved Vestfold tingrett i Horten. Johnsen var denne gangen faktisk kledd i slips, men dressbuksene var nøkterne og grå. Da han kom inn i rettssalen, var han i ivrig prat med sin forsvarer, Tom Rikard Eriksen. Senere, da tiltalen mot ham ble lest opp, satt han imidlertid rolig.

Hendelsen de frammøtte i tingretten reagerte sterkest på, var det som skjedde mot slutten av fagdommer Tom Anthonsens opplesning. Under beskrivelsen av de mest alvorlige punktene som omhandlet Liv Hassels død, kom plutselig et bredt smil til syne på tiltaltes lepper.

Nervøs reaksjon

Da VG etterpå spør forsvarer Tom Rikard Eriksen om smilet, sier han at hans klient er fullt innforstått med alvoret i saken, og at han sørger dypt over Liv Hassels død. – Et eventuelt smil kan ikke tolkes som annet enn en nervøs reaksjon på den pressede situasjonen klienten min befinner seg i.

Mia Hassel

Åsgårdstrand, 13. november 2019

Dampen slo mot huden, varmen trengte inn i muskulaturen og ble til indre ro.

Etter å ha helt vann på steinene la Mia Hassel seg på den øverste trebenken. Mia elsket disse morgenstundene. Hun sto opp så grytidlig at det føltes som om hun vant et ekstraliv i et dataspill. Klokken fem tente hun ovnen i badstuen i det lille, hvitmalte trehuset i sjøkanten, som tilhørte Aasgaardstrand Kvindelige Badeselskab, og som foruten garderobe og badstue rommet en peisestue vendt ut mot Oslofjorden. Klokken halv seks klatret hun ned badetrappen utenfor og dukket seg. Nå som det var senhøst og badetemperaturene enn så lenge var noe høyere enn temperaturen i kjøleskapet hjemme, dukket hun hele hodet under i det salte vannet og kjente isnålene stikke i hjernen, en innbilt lobotomi. Hun kom opp på land til en pause fra rotete tanker og ubehag, og ikke minst til en varm badstue. Ennå var det så tidlig at hun fikk den for seg selv.

Vanligvis.

Noen romsterte utenfor. En kvinne på hennes egen alder, tynnere, med strammere hud, kom inn i badstuen uten å ha badet eller dusjet først. Denne kvinnen var inntullet i et digert, spraglete håndkle med oransje palmer på. Hun nikket og smilte på nordisk vis.

Mia satte seg opp og følte seg straks mer anspent. De ble sittende tause en stund før Mia sa:

«Er du ny her?»

«Ja», svarte den andre kvinnen.

«Bor du i Åsgårdstrand?»

«Nei», svarte den andre kvinnen.

Mia ble straks nysgjerrig. Hun hadde lyst til å si at hun trodde badeselskapet bare var for kvinner bosatt i området, men hun ville ikke virke frekk. Snart innså hun imidlertid at hun alt hadde uttrykt det hun tenkte.

«Jeg bor i Tønsberg, men har fått medlemskap gjennom en venninne som bor i byen», forklarte kvinnen og oppga navnet til venninnen, et navn Mia gjenkjente. En av dem som styrte og stelte i badeselskapet. En av dem Mia helst unngikk å havne i badstuen med.

«Jeg vet hvem du er», sa kvinnen helt plutselig.

«Leser du bloggen min?» spurte Mia.

«Av og til. Jeg har handlet i butikken din også.»

Mia Hassel kunne ikke huske å ha sett henne der. Antagelig måtte det ha skjedd på en lørdag da hun hadde ekstrahjelp i den lille interiørbutikken oppe i byen.

«Men det er ikke derfor jeg vet hvem du er», sa kvinnen.

Mia Hassel kjente at magen snørte seg sammen. Dette kom ikke til å bli et morgenbad som alle andre. Det hun forsøkte å ikke tenke på, det hun klarte å fortrenge de fleste morgener, hadde plutselig invadert badstuen.

«Så du husker Liv-saken?» spurte Mia Hassel.

«Liv var søsteren din», sa kvinnen. «Det må ha vært helt forferdelig.»

Mia svarte ikke.

«Jeg husker også mannen din», sa kvinnen.

Mia skvatt ved denne overgangen. Hva skulle Jonas ha med Liv å gjøre?

«Det var jeg som kjørte ham hjem den natten det skjedde», sa kvinnen, som ennå ikke hadde presentert seg.

Det kjentes som om kulden fra fjorden vendte tilbake i Mia.

«Var du den han haiket med?»

Kvinnen nikket.

«Så du er alibiet hans?» glapp det ut av Mia.

Hvorfor hadde hun formulert seg på denne måten? Tanken på at Jonas … at han i det hele tatt skulle behøve et alibi. Hun hadde aldri tenkt tanken. Så hvor kom dette fra?

Kvinnen pratet i vei, som om hun fortalte om et hyggelig gammelt minne.

«Jeg husker hvor klissvåt han var da han satte seg inn. Jeg var redd for at setet skulle bli vått i bilen til pappa. Han hadde gått lenge i regnet, stakkar», sa kvinnen.

Mia Hassel forsøkte å se Jonas for seg den gangen for syv år siden. Jonas og hun hadde møttes på fest. Det hadde duskregnet da de gikk hjem til henne i totiden, men ikke sånn at de ble gjennomvåte. Regnet økte etter at de temmelig fulle hadde havnet i sengen, hun husket hvordan det pøste ned utenfor mens de lå med hverandre. Da Jonas gikk fra henne etterpå, regnet det ikke like tett.

«Hva heter du?» spurte Mia.

«Lene Hjelde», sa kvinnen.

«Hvorfor sier du at Jonas hadde gått lenge i regnet?» spurte Mia. «Fortalte han deg det?»

«Nei», sa Lene Hjelde. «Men han var jo så våt.»

Spørsmålet trengte seg på Mia Hassel. Hadde Jonas virkelig gått så langt i regnet den natten?

«Du fortalte politiet at du plukket opp Jonas klokka tre», sa Mia.

«Det stemmer.»

Det var rett etter at han gikk fra meg, tenkte Mia. Hvordan hadde han rukket å bli klissvåt?

«Fortalte du politiet at han var våt?»

«Jeg tror jeg nevnte det, men de var egentlig bare opptatt av tidspunktet da jeg stoppet og tok ham med i bilen. Han var jo ikke mistenkt, bare en de skulle sjekke ut av saken, ikke sant?»

«Jo», sa Mia. «Og du var helt sikker på det tidspunktet?»

«Jeg husker at jeg så på klokka i bilen», sa Lene Hjelde og virket oppriktig. «Kommer du ofte hit om morgenen?» fortsatte hun.

«Et par ganger i uka», sa Mia.

«Jeg håper vi møtes igjen», sa Lene Hjelde og reiste seg. «Jeg skal ta en dukkert.»

Hjelde forsvant ut og tok litt av dampen med seg.

Mia ble sittende og tenke på lillesøsteren sin. Hun så henne for seg på sofaen den kvelden hun forlot henne og gikk på fest. Den neste gangen hun så henne, lå hun i en kiste, sminket for å skjule blåmerkene på halsen, håret stelt på en måte Liv ikke ville ha valgt selv. Konfirmasjonsbunaden, den hvite blondekragen mot det blå ullstoffet, sølvet så blankt at det så falskt ut. Hun ville ikke at lillesøsterens spinkle kropp skulle være sperret inne i en kiste. Hun fantaserte ofte om at de heller hadde lagt henne på en blomstereng, uten bunaden, bare kledd i hvitt, og at de kom bort til henne barbeint, med dugg under fotbladene. I disse fantasiene lignet Liv en skikkelse i et japansk tusjmaleri.

Morgenstunden i badstuen var spolert. Mia ventet til hun hørte Lene Hjelde forlate garderoben utenfor, før hun gikk ut, kledde seg i all hast og gikk til bilen utenfor badehuset.

Da hun kort etter parkerte utenfor huset hjemme, fikk hun øye på Jonas. I vinduet så han fremdeles ut sånn som han gjorde før, da det ennå gikk bra med dem. Han vinket. Hun kjente hendene hans så godt. Så mange ganger de hadde trøstet henne, laget mat til henne, gjort henne opphisset.

Hva mer hadde de hendene gjort?

Har vi hele tiden beveget oss på tynn is over en avgrunn? spurte Mia seg selv og slo igjen bildøren. Hun hadde akkurat forelsket seg i Jonas da Liv ble drept. Den natten søsteren døde, var de sammen alene for første gang. Hun hadde fortsatt å falle for Jonas, midt i kaoset av fortvilelse og skyldfølelse. Jonas hadde tatt så godt vare på henne i ukene etterpå, trøstet henne på en så riktig måte, uten mas, noen ganger helt uten ord, bare med et blikk eller en kopp te eller med hendene. Og så var det Jasper. Han ble født ni måneder senere. Plutselig var de blitt tre, en liten familie. Mia hadde navigert forbi sorgen, til et nytt liv. Hun hadde følt seg lykkelig, ofte skamfull, men lykkelig.

Er isen i ferd med å briste?

Hun kom til døren. Stirret på den lenge før hun åpnet og gikk inn. Var det i det hele tatt mulig å snakke med ham om de våte klærne? Trampe på den tynne isen?

Vera Hassel

Oaxaca, 21. oktober 2012

Hvordan de var kommet seg til hotellrommet, husket hun knapt.

«Ble det en dråpe bebida alcohólica for mye, unge herr Hassel?» sa hun spøkefullt og la seg ned ved siden av mannen sin i sengen.

Svaret på spørsmålet hennes var en langtrukken snorkelyd.

Situasjonen fikk henne til å tenke på den kvelden de møttes. Vera Hassel var nitten år og hadde reist alene på interrail. I Paris fant hun et Leica-kamera på et bruktmarked. De første bildene tok hun på kirkegården Père Lachaise. Der brukte hun først en times tid og en hel filmrull på detaljene som utsmykket gravene og kryptene, krukker, krusifikser, laurbærkranser. Så løp hun ut i byen og kjøpte fem ruller til på en tabac, kom tilbake til kirkegården og knipset videre. Hele dagen holdt hun på. Da hun var ferdig, måtte hun le av seg selv. Hun hadde ikke tatt et eneste bilde av graven til Jim Morrison eller Édith Piaf, som en vanlig turist ville ha gjort. Da hun framkalte filmene dagen etter, kunne hun skimte Oscar Wildes kledelig pompøse epitaf i bakgrunnen på et av bildene, men ellers var det nærbilder av steinansikter, kjeruber, Maria Magdalena, sørgeslør, tomme granittblikk, visne roser, marmor, nedbrente gravlykter, dueskitt.

Uka etter traff hun Rolf på en bar i San Sebastian.

Den hete kjærlighetssorgen etter en gammel flamme, som hun bar på da hun traff ham, fordampet etter hvert, men hun jugde sjelden for seg selv. Hun hadde ikke blitt stupforelsket i Rolf med det samme. Det hadde tatt tid. Men etter at de flyttet til Paris året etter – hun for å jobbe seg opp som motefotograf, han for å tegne – hadde kjærligheten kommet gradvis.

Sakte gikk tankene hennes over til jobben hun hadde nå på Preus nasjonale fotomuseum i Horten. Hun hadde vært dristig og satt opp en utstilling denne høsten med William Blakes illustrasjoner til John Miltons diktsyklus Paradise Lost, til tross for at det hadde lite å gjøre med fotokunst. Nå ble hun liggende og tenke at Rolf lignet en skikkelse fra disse illustrasjonene, og at Blake på mange måter var en tidlig attenhundretalls tegneserieskaper, slik som mannen hennes var. Det var trøtte, fine tanker å sovne til. Hun merket at søvnen hans ble dypere, så hun la seg tett inntil ham og bare lyttet til pusten. En gang hadde hun vært utro mot ham etter at de flyttet hjem fra Paris til Horten. Det var lenge siden nå. Og så sovnet hun.

Fyllekula den siste natten i Oaxaca hadde forskjelligartet effekt på dem. Rolf var så trøtt dagen derpå at han straks sovnet på flyet som gikk fra Mexico by klokken åtte den kvelden, og sov hele veien over. Selv ble hun urolig og søvnløs og hadde tydd til mer alkohol og filmmenyen på flyet. Tre ganske masete komedier hadde det blitt på den knøttlille skjermen i løpet av natten, hvor mange småflasker hvitvin som hadde gått med, husket hun ikke. De hadde vært i luften i ti timer, og på grunn av tidsforskjellen var klokken alt blitt ett på dagen i Nederland.

På vei inn i transitthallen skrudde hun på mobilen og tenkte å ringe jentene. Hun ble møtt av en serie tekstmeldinger.

«Er det fra dem?» spurte Rolf som hørte lyden.

«Ser sånn ut. Mia i alle fall», svarte hun etter en kort kikk på skjermen.

Vagt husket Vera Hassel de forrige tekstmeldingene hun hadde fått fra den eldste datteren, Mia. Da satt de på en mescalbar i Oaxaca. Mia hadde spurt om hun kunne få gå på en fest. Vera hadde svart nei. Mia var atten år og kunne normalt sett gå på de festene hun måtte ønske, men fram til de kom hjem var oppgaven hennes å passe på lillesøsteren Liv, som var tre år yngre. Det hadde vært avtalen før Rolf og Vera dro ti dager til Mexico.

«Hva skriver hun? Håper ikke hun gikk på den festen», sa Rolf.

Vera Hassel leste i stillhet, mens de sakte nærmet seg rullefortauet som skulle ta dem nærmere passkontrollen.

Den første meldingen var sendt klokken kvart på fire på natten norsk tid. Altså ikke lenge etter at flyet tok av fra Mexico.

Er dere på flyet?

Et kvarter senere kom en ny SMS.

Ring når dere lander i Amsterdam.

Så hadde det gått nesten en halvtime. Klokken hadde nærmet seg halv fem om morgenen i Norge da Mia sendte neste melding.

Ser at dere ikke lander før klokka ett. Liv er ikke hjemme. Hun må ha gått ut i går kveld. Håper hun dukker opp før dere lander. Jeg har snakket med politiet.

Etter denne var det ikke flere meldinger før den aller siste, som må ha tikket inn samtidig med at Vera skrudde på telefonen.

Har dere landet? Liv har ikke kommet hjem ennå. Jeg er så redd. Politiet vil snakke med dere.

Mens hun leste hadde Vera kommet ut på rullefortauet. Nå la hun hånden på det sorte båndet, samtidig som knærne sviktet. Hun falt ned i sittende stilling med mobilen i den ene hånden og den andre fortsatt på båndet over seg.

«Hva foregår?» sa Rolf.

«Det er Liv», nærmest hvisket Vera.

«Hva sa du? Hva er det med Liv?»

«Det har hendt noe … Jeg vet ikke … Hun har …»

Hva hadde skjedd med pusten hennes? Hun klarte ikke å samle nok av den i brystet til å få fram ordet, eller det skriket hun hadde inni seg. Forsvunnet. Vera slapp mobilen ned på rullebåndet og gjemte ansiktet i hendene. Rundt seg kunne hun høre lyden av trillekoffertene til folk som passerte.

«Are you ok?» spurte en damestemme.

«It’s ok», hørte hun Rolf svare. Ingenting var lenger fra sannheten. «Just move on. Klarer du å reise deg, Vera? Du må fortelle meg hva som skjer.»

Så ringte telefonen. Hun rev den til seg, kom seg på beina og løp til enden av rullefortauet. Hun fant et sted uten altfor mye trafikk og svarte.

«Mitt navn er Ove Foss», sa en stemme. «Jeg ringer fra politistasjonen i Horten.»

«Har dere ikke funnet henne ennå?» skrek Vera inn i telefonen.

Rolf hadde stilt seg opp foran henne, og hun så at han forsto hva som foregikk.

«Vi beklager. Liv Hassel, deres datter, er fortsatt savnet, men jeg forsikrer dere om at vi gjør det vi kan. La meg også si at i de aller fleste saker av denne typen dukker den ettersøkte opp igjen ganske snart. Dere er nå i Amsterdam, stemmer det?»

«Ja.»

Vera så seg rundt for å bekrefte for seg selv at hun virkelig befant seg her, i denne hvite labyrinten Schiphol, blant alle disse reisende, i dette planmessige mylderet, kroppene som gled forbi, de sammenvispede lydene, stemmene, alle de ensomme fottrinnene, på flyplassen der ingen hørte hjemme, hvor hun selv var over to timer fra livet i Horten, i et ingenmannsland, savnet fra virkeligheten. Og hvor mange timer var hun unna Liv? Minstejenta. Den mest bortkomne av de to døtrene. Alltid den bortkomne. Den fremmede. Hun med de svarte t-skjortene og den bleke huden. Stille. Glødende. Liv.

«Det vi trenger fra dere i første omgang, er å vite om hun har sendt dere noen meldinger det siste døgnet.»

«Nei, ingen», svarte Vera mekanisk.

«Vi har fått en del informasjon av storesøster som var på en fest da Liv forlot boligen, men vi trenger å høre fra dere hvem som er Livs nærmeste venner. Har hun noen kjæreste?»

«Nei, ingen kjæreste.» Uten å vite hvorfor la Vera til: «Tror jeg.»

Så oppga hun navnene til Livs venninner. Mens hun ramset dem opp, gikk det opp for Vera at Liv ikke hadde vært sammen med flere av dem siden barneskolen. Liv hadde egentlig bare hatt én venn de siste årene, sønnen til en venn av familien som bodde i Oslo. Hun var en jente som trivdes best med å holde avstand.

Til Foss uttrykte Vera det sånn:

«Liv er ikke den mest sosiale typen.»

Igjen forsikret Ove Foss henne om at de nok kom til å finne Liv ganske snart. De fikk bare fokusere på å komme seg til Torp flyplass og derfra hjem til Horten så fort som mulig.

Da hun hadde lagt på, omfavnet Rolf henne. Han trykket henne inntil seg. Over skulderen hans så hun skjermen med avgangstider fra flyplassen. Flyet som skulle gå til Torp lufthavn, Sandefjord klokken 13.45, var nå en time forsinket.

Helene Paus

Tønsberg, 14. november 2019

Et barn sovner aldri stille inn.

Det var mine ord; de sto i en bok jeg hadde skrevet og utgitt i 2010. Inderøydrapet handlet om drapet på lille Gry Harran i 2002. Saken hadde vært opprivende for meg personlig, det var en blytung bok å skrive, selv om det skjedde lenge før jeg selv ble mor. Jeg skrev store deler av boken på hytta i Femundsmarka, under dørgende stillhet. Bare suset fra vinden i de nakne bjørkene, sprakingen fra ovnene og min egen pust. Ingen andre ord eksisterte der ute enn dem jeg satte ned på skjermen. At noen av disse ordene dukket opp i hodet mitt nå, så lenge etterpå, kunne skyldes tungsinn.

Søvnig reiste jeg meg fra sofaen og la bort en artikkel i A-magasinet om selvmord. Hvert tredje minutt tar et menneske livet sitt, sto det. Hvert tredje minutt. Selvmord var den vanligste dødsårsaken i Vesten blant menn under femti år. Kvinner var ikke like effektive, men forsøkte seg likevel ofte.

Da jeg åpnet døren til barnerommet, ble jeg møtt av stillheten innenfor. Jeg så for meg hvordan Sofie av og til spente den lille kroppen, løftet hodet og hylte med stramme, tynne lepper, rød i ansiktet, sparkende og fektende.

Forsiktig lukket jeg døren igjen og gikk ut på kjøkkenet, hvor jeg brygget en kopp te og varmet hendene på utsiden av koppen mens jeg bar den inn på stuen og satte meg i sofaen med tekoppen på bordet.

Mens jeg funderte på dette med selvmord, ringte dørklokken. Mot all fornuft håpet jeg det var ham, slik jeg gjorde de første månedene etter bruddet, da jeg hele tiden trodde enhver uventet hendelse hadde med Petter å gjøre, eller oss, alle oss tre, og at en brå og uventet vending i livet skulle gjøre verden hel igjen. Verden ble aldri hel igjen. Langsomt var den blitt til noe annet. Jeg var blitt til en annen.

Kvinnen som sto på trammen, kunne være i slutten av tjueårene. Håret var mørkt og langt, hun var vakker og usminket, hadde en tilgjort hippiestil, en sånn med klær som kamuflerte og samtidig demonstrerte for et trenet øye det faktum at de var dyre, strikkegenseren hadde jeg sett en gang i et transittområde på en flyplass, Kastrup, kanskje, eller Schiphol, amerikansk design, det pusete plagget var antagelig inspirert av urbefolkningens fargebruk og kostet flesk, dette var betalt jordnærhet. Kvinnen hadde en brun dokumentmappe under den ene armen. Det føltes som om jeg kjente henne fra et eller annet sted.

«Helene Paus?» sa hun spørrende.

«Hvem er du?» spurte jeg.

«Vi har ikke møttes før», sa hun. «Kanskje har du sett bilde av meg, forresten.»

«Hvorfor skulle jeg ha sett bilde av deg?»

«Jeg har en blogg: MammaMia.»

«Det besvarer egentlig ikke spørsmålet mitt. Hvem er du? Hvorfor har du ringt på døren her hos meg?»

«Jeg er Mia Hassel», sa hun.

Ja visst. Der hadde jeg henne.

«Søsteren til Liv Hassel?»

«Ja.»

«Fra Liv-saken? Den i Horten for … Hvor mange år er det siden?»

«Syv.»

«Hva gjør du her?»

Jeg visste alt svaret.

«Jeg har lest bøkene dine», sa hun.

«Så det har du?»

Jeg så på henne. Nå som jeg hadde forstått hvem hun var, tolket jeg mer ut av påkledningen hennes, en kamuflasje for sorg, kanskje. Nå rykket hun til.

«Jeg visste ikke at du hadde hund», sa hun.

Jeg merket at jeg fikk sympati for henne.

«Fortell meg hvorfor du er her», sa jeg og tok tak i halsbåndet til Bjørn, sanktbernhardshunden min.

«Bare for å snakke», sa hun. «Om du har tid.»

«Hør her: Jeg er ferdig med å skrive bøker.»

«Jeg vet om det som har skjedd med deg», sa hun kort. «Jeg tenkte at nettopp derfor …»

«… Nettopp derfor vil jeg skrive en bok om søsteren din?»

«Nei, nettopp derfor ville du hatt glede av å snakke med meg.»

«Beklager. Jeg må be deg om å gå. Jeg er lei meg for det du har opplevd. Virkelig. Men jeg kan ikke hjelpe deg, like lite som du kan hjelpe meg.»

Da jeg skulle lukke døren, sa hun:

«Kan du ikke i det minste ta denne?»

Hun ville rekke meg dokumentmappen.

Jeg var på nippet til å gripe den, men klarte å holde igjen og takket igjen nei.

Inne på soverommet la jeg meg på sengen. Det var gått ett og et halvt år siden Sofie døde. Fortsatt drømte jeg om henne. Ofte var hun forbausende rolig i disse drømmene, hun lå bare i armene mine mens jeg drev på med andre ting. Helt taus. Bare med en tilfeldig hikke i ny og ne.

På nattbordet mitt var det en tynn bok med haikudikt av den japanske sekstenhundretallslyrikeren Matsuo Bashō. Oppå boken lå en pistol.

Da jeg våknet flere timer senere, gikk jeg inn på kjøkkenet og så ut av vinduet. Det var blitt halvmørkt utenfor. Hos Edvardsen, den gamle høyesterettsadvokaten, enkemannen med den bløte humoren og de tjukke rullingsene, var lyset tent i alle rom. Jeg visste at han var mørkeredd. Det hadde han innrømmet for meg en gang jeg serverte ham egenpresset eplemost over stakittgjerdet. To års tid kunne det vel ha vært siden. Jeg var i alle fall gravid da det skjedde. Og jeg presset altså saften ut av epler. Jeg husket at jeg lo da den stilige, gamle mannen, som luktet søtt som eplene, betrodde seg om at han var redd for mørket, selv om jeg forsto at han mest av alt savnet kona si, Gunn, som da nylig var gått bort.

Nå tok jeg med meg mobilen inn på stuen og gikk inn på anropsloggen. Der leste jeg den øverste oppføringen:

Petter (1)

Han hadde ringt meg, og vi hadde ikke snakket sammen på flere måneder. Jeg hadde så godt som sluttet å snakke med ham før han dro fra meg. Tausheten min hadde vært medvirkende til at Petter ga opp og dro. Jeg kunne gå hele dager og bare tenke på håret hennes, eller den bleke huden. Det halvåpne spedbarnsøyet nederst mot madrassen og det glassaktige blikket.

Nå gikk jeg ut i hagen der jeg håpet å se stjerner, men det var overskyet.

«For en fin og stille kveld», sa en stemme fra den andre siden av gjerdet da jeg var i ferd med å sette meg i hagegyngen, og jeg stanset og ble stående.

En rullings hang i munnviken hans. Han så nysgjerrig på meg over brillene i lyset fra lykten jeg hadde tent i min egen hage, og lente seg mot gjerdet.

«Det er sjelden jeg ser deg her ute», sa han.

Jeg så meg rundt i den uryddige hagen. En gutt fra nabolaget klippet plenen min annenhver uke. Ellers grodde alt fritt.

«Du er ikke alene i verden», sa Edvardsen.

Noe mildt i stemmen hans lokket meg til å møte blikket hans.

«Du kan snakke med meg om du vil», sa han og løftet på skuldrene.

«En annen dag», sa jeg og forsøkte å smile.

På vei inn la jeg merke til at lokket på postkassen sto åpent. Jeg fisket ut den brune papirmappen. Ring meg når du har lest, sto det med rød tusj på forsiden. Mia Hassel var ikke typen som ga seg så lett.

Morgenen etter fant jeg dokumentmappen igjen på IKEA-kommoden i gangen, den jeg, høygravid, hadde kjøpt på Slependen og selv skrudd sammen, sånn at vi fikk en plass hvor vi kunne stappe inn alt ulltøyet og vognposen og stellebagen. Alle disse tingene lå fremdeles i skuffene. Jeg kunne ikke huske å ha lagt fra meg dokumentmappen på denne kommoden.

De røde bokstavene til Mia lyste mot meg. Hun hadde en frisk håndskrift, nesten leken. Kanskje var hun god til å tegne, tenkte jeg og kom på hvem som var faren hennes. Petter eide alle numrene av Tyven, tegnet og skrevet av Rolf Hassel. Tyven var Norges eneste internasjonale tegneseriesuksess, med filmatiseringer på flere språk. Selv hadde jeg lest hele serien om den evig unge tyven i byen Arbos, en metropol som stadig forandret seg, og som rommet en bydel for hver tid, sånn at et tyveri kunne foregå under krigen, et neste i framtiden og et tredje i middelalderen. Denne samlingen var en av få ting Petter hadde brydd seg om å ta med seg fra huset da han dro for mer enn seks måneder siden.

Nå tok jeg mappen med meg inn på kjøkkenet sammen med Tønsbergs Blad og Gjengangeren og satte meg for å lese avisene mens jeg drakk en kopp te. Jeg leste Gjengangeren først. Selv nå som jeg hadde sluttet som journalist der, ga det en form for ro å se at den tynne blekka kom ut som den skulle, at saker ble skrevet, at livet hadde en slags rytme, i alle fall andre steder enn her på Vallø. Det føltes fortsatt godt at det fantes en fredelig småby, ikke langt unna, hvor jeg en gang la min stolthet i å rapportere om livets gang, hvor jeg kunne gjøre det igjen om jeg fant styrke til det. Det gikk opp for meg at jeg begynte å jobbe i Gjengangeren i 2013, året etter drapet på Liv Hassel. At det fortsatt var mye snakk om saken den gangen jeg var fersk i avisen. Rettssaken ble avsluttet bare noen måneder før. Fortsatt hadde ikke byen helt forstått at det kunne skje, at en av deres egne ungdommer var blitt drept så brått og brutalt, og at en annen ungdom hadde tilstått drapet. De pårørende var mennesker byen hadde vært stolte av, en internasjonal tegneserieforfatter og en prisbelønnet fotograf, begge ødelagt av sorg, kanskje for livet. Drapsmannens foreldre var barneskolelærere. Begge hadde undervist lille Liv på et eller annet tidspunkt. Jeg hadde aldri reflektert grundig nok den gangen over hvor opprivende det måtte ha vært, alt dette, for småbyen Horten. Jeg hadde bare begynt på jobben med å rapportere fra konserter, loppemarkeder og håndballkamper uten å tenke stort over at jeg jobbet i en by som fortsatt var i sorg.

Før jobben i Gjengangeren hadde jeg brukt de mest produktive årene av karrieren min på drapssaker fra ulike deler av verden. Boken min Et forsiktig drap i Hammerfest (2012) hadde nettopp kommet ut i pocket da jeg begynte i lokalavisen. De tre andre, Mannen fra Ørje (2002), Stjernehimmel over Kabul (2007) og Inderøydrapet (2010), ble fortsatt hyppig lest.

Jeg hadde begynt i Gjengangeren fordi jeg ønsket et roligere liv utenfor rampelyset. Da jeg ble gravid med Sofie, var jeg overbevist om at jeg hadde valgt rett.

Nå grep jeg tak i mappen som lå under avisene, løftet den opp og kjente på vekten av papirene inni.

Neste morgen våknet jeg ved skrivebordet, iført joggedress, med hodet hvilende på bildene av en død jente på femten år. Motivet viste kun overkroppen, den svarte, opprevne toppen, blåmerkene på halsen, gresstråene som hadde klistret seg fast til den hvite huden i ansiktet, en svart hårdott under den ene armen, selve armen som lå i en bue oppå det lange, mørke håret.

Jøss, tenkte jeg og rettet meg opp. Hår under armene på en ungjente? I 2012? Liv kunne ikke være en hvilken som helst jente. En sterk personlighet, resonnerte jeg, en som ga litt faen.

Det slo meg at helt siden jeg åpnet mappen fra Mia Hassel dagen før, hadde det vært så stille. Jeg hadde sittet til langt på kveld ved dette skrivebordet i arbeidsrommet ved siden av soverommet og lest, studert beviser, vitnemål, rettsdokumenter. Og hodet mitt hadde hvilt. For første gang siden hun døde for ett og et halvt år siden, hadde Sofie latt meg være i fred en hel dag.

Jeg bladde i papirene til jeg kom til en kopi av en sak VG hadde trykket i papirutgaven. Der var det famøse bildet av Vegar Johnsen som smiler så diabolsk i rettssalen. Han var sjanseløs etter det oppslaget, tenkte jeg nå, og undret meg over at han ikke forsto det selv den gangen. På dette tidspunktet hadde han trukket tilståelsen, han kjempet for frifinnelse, og så kommer dette smilet, midt under opplesningen av de mest alvorlige tiltalepunktene. Var det bare nervøsitet, som forsvareren påsto, eller var det en manipulerende gjerningsmanns smil?

Jeg tente en røyk. Hadde begynt igjen da Sofie døde. Plutselig virket advarslene meningsløse for meg. Nå hadde jeg røykt nesten like lenge som jeg gjorde da jeg var ung, da jeg sluttet for det jeg trodde var for godt.

Telefonen min lå ved siden av dokumentbunken. Nå løftet jeg den og slo et nummer.

«Mia», sa en stemme i den andre enden.

«Helene Paus her», sa jeg. «Jeg skal være kort.»

«Ikke for min del», sa Mia Hassel.

Hun hørtes sterk ut. Ikke knekt.

«Jeg er villig til å forsøke meg», sa jeg. «Jeg tror det er noe her.»

«Noe hva da?»

«Mia, hvorfor tok du kontakt med meg?»

«Først og fremst for å prate.»

«Men ikke om været eller strikkeoppskrifter, ikke sant. Du ga meg denne mappen.»

«Jeg ønsker naturligvis å snakke om saken.»

«Nettopp, og igjen spør jeg hvorfor.»

«Jeg vet ikke hvordan jeg skal si det», sa Mia.

«Jeg tror kanskje jeg vet det.»

«Ja vel.»

«Hadde du trodd at saken var løst, at alle svar var funnet, da ville vi ikke ha hatt mye å snakke om. Du sa du hadde lest bøkene mine. Du vet hva de handler om?»

«Ja», sa Mia Hassel og dro på det. «Jeg tror de handler om tvil.»

Alt da hun var på døren min, hadde jeg sett det i blikket hennes. Mia Hassel var en reflektert ung dame.

«Da har jeg fått svar», sa jeg. «Du har tatt kontakt med meg fordi du tviler. Tvil er bra. Jeg har lest dokumentene, og jeg tror du har rett. Det er ting i denne saken som er tvilsomme.»

«Mamma og pappa tviler ikke», sa hun raskt. «De er sikre på at Vegar Johnsen drepte henne.»

«Og derfor vil du heller snakke med meg.»

«Kan vi møtes?»

«Når og hvor?»

«Du kan komme til meg», sa hun liketil. «Kom i dag om det passer.»

Jeg la på og tenkte. Det er noe mer her. Noe Mia ikke har fortalt meg ennå. Noe som forklarer at hun tar kontakt med meg nå, først syv år etterpå.