Steffen R.M. Sørum og Eldrid Johansen

Girlskate

Illustrasjoner av Ingrid dos Santos

Kapittel en

ALT FOR LAGET

Keeperen til motstanderen ligger utslått på gresset. Ballen fanges i nettet og spretter tilbake. Keeperen hadde ikke sjans. Sofie har scoret igjen. Iskaldt. Ørn-jentene kaster seg jublende over henne mens de sklir bortover gressmatta i en rullende haug av armer og bein.

– Ja! Sånn! Akkurat sånn! Tom strekker to knyttede never i lufta mens magen danser en liten seiersdans under den altfor korte Ørn BK-genseren. – Du er helt rå, Sofie! Dere er helt rå, alle sammen!

Alle sammen? Molly krymper seg. Hun sitter fortsatt på sidelinjen og venter på tur. Om bare Tom fortsetter å glemme at hun finnes. Men tiden går så utrolig sakte, og Tom passer dessverre alltid på at alle får spille. Snart vil Tom peke på henne, og hun vet hva det betyr. Da må hun utpå.

– Dette klarer vi. Vi har dem nå! roper Tom før han deiser ned på benken ved siden av Molly.

Molly legger hendene rundt de ubehagelige leggskinnene, later som om de må rettes på. Faktisk strammer ikke leggskinnene så ille lenger. Det er i magen det strammer, helt fryktelig intenst akkurat nå.

Sofie er Stjerna. Med stor S. Det er som om hun har fått en oppgradering og blitt en ny versjon av seg selv i løpet av sommeren. For Sofie er ikke lenger Sof. Hun har blitt fremmed. Totalt ugjenkjennelig på innsiden, og i tillegg har hun forandret seg på utsiden. De lange beina har strukket seg enda lengre, snekkerbuksen er byttet ut med treningstøy. Det solbleka, viltre håret er nå satt opp i en praktisk hestehale. Bare de knallblå øynene er de samme. Det intense krystallblikket som alle tror er fargede linser. Det er det ikke. Det vet Molly. De er babyøyne som forble babyøyne. Så utrolig mange ganger Molly har hørt foreldrene til Sofie fortelle den historien. Verdens blåeste og mest gnistrende øyne som blir til mørke striper når Sof ler av teite kostymer, av tegneseriene de lager sammen og av de dårlige vitsene og ordtakene Molly har arvet av pappa. Det vil si: lo. Nå ler Sofie aldri lenger. I hvert fall ikke sammen med Molly.

Molly strammer hestehalen til den blir like hard som knuten inni henne. På gresset løper Sofie over midtlinja og tilbake til posisjonen sin. Det som skjer foran øynene til Molly kunne vært tatt ut fra en musikkvideo. Så perfekt ser det ut.

Til og med Amal og Hedda gir Sofie high five før dommeren blåser spillet i gang igjen. Amal og Hedda som drev med sminke og snap mens Sof og Molly bygde på hytta i hagen, tegnet, hørte på musikk på Mollys selvbygde papphøyttaler og gomlet godteri fra Godtebua. Men det var før. Før ferien. Før oppdateringen av Sof. Nå har fuglene overtatt eika med trehytta, og Sofie kommer aldri med forslag til poeng som skal inn i tegneserien deres i friminuttene lenger. I stedet snakker hun overdrevent høyt med Hedda og Amal om fotball, spillere, taktikk, kamper og om hvor usunt sukker er. Hedda og Amal har også gjort helomvending. Nå svermer de rundt Sofie, som tydeligvis ikke lenger er for barnslig, men som er blitt helt riktig.

Også fotball?! Fotball var noe Mikkel og kompisene hans drev med. Noe Mikkel og mamma og pappa så på TV. Noe som fikk dem til å skrike og hoie og velte chipsskåler som om det var liv om å gjøre. De røde djevlene er synlige over hele huset. Ferier har alltid måtte klareres og passe med hva som skjer på Old Trafford. Som om det engelske laget mamma og pappa valgte da de var unge var en viktig del av familien. Eller: Viktig for deler av familien. Og det var helt greit, for Molly og Sof hadde sin egen greie. Mens de andre skrek og gikk berserk foran skjermen, satt Molly og Sof på rommet og tegnet tegneserier til de var tomme for ark. Helt til det brått ble slutt.

Så hva skjedde? Sommerskole skjedde. Fotballskole hele ferien og oppstart av Ørns jentelag fortsetter å skje der ute på kunstgresset.

Først tenkte Molly at det ikke ville bli så vanskelig. Å lunte etter en ball, liksom, selv Mikkel klarer det. Til og med mamma spilte på landslaget da hun var ung. To landslagskamper hadde hun spilt, før et skadet kne stoppet karrieren.

Molly troppet opp på første trening full av pågangsmot, med splitter nye fotballsko, leggskinn og glade heiarop fra mamma og pappa. For så enkelt skulle det være. Hun og Sof, fortsatt BFFs, best friends forever, både hjemme og på banen. Litt fotball skulle Molly tåle om hun måtte. Kanskje ble det til og med gøy? Kanskje hun hadde gått glipp av noe i alle disse årene? Men det var før Molly skjønte at ballen ikke bare triller langs bakken. Noen ganger kommer den høyt oppe i lufta som en kanonkule, og da er det Mollys jobb å stusse den vekk med hodet. I tillegg er det den slitsomme løpingen. Og innkast med begge beina i bakken, offside og alle de andre uforståelige reglene.

Om Sofie bare kunne vist at hun er der, og at alt skal bli bra fordi hun og Molly tross alt alltid har vært, og alltid skal være, bestevenner. Men det skjer ikke. Molly skulle aldri ha dukket opp på trening. Hun hadde kanskje splitter nytt utstyr, men ingen engelsk klubb hun ville heie på til hun dør. At Molly kunne være så dum. At hun kunne tro Sof ville komme tilbake til henne bare hun ble med på fotballaget.

Tom grynter fornøyd og gnir hendene over knærne mens han dumper tungt ned på benken. Molly svelger hardt, fyller neven med svarte plastkuler og klemmer klumpen sammen. Nå er det like før. Mens Tom titter på klokka, renner plastkulene ut av hånden til Molly som i et timeglass. Et sted leste hun at kulene er laget av gamle bildekk. At kunstgress er mikroplast og ekstremt dårlig for miljøet. At både kulene og fotball har ødelagt Mollys miljø, er i hvert fall sikkert.

Den buldrende lyden øker i intensitet. Molly snur seg, helt rundt denne gangen. Og da ser hun dem: en gjeng ungdommer som kommer rullende på skateboard langs veien på den andre siden av kunstgressbanen.

– Molly, følg med på spillet! Tom dunker Molly hardt i skulderen. – Sofie har gitt alt, og er sliten. Du skal straks utpå.

Og der kommer pekefingeren.

Molly drar strømpene over leggbeskytterne før hun kaster enda et blikk på skaterne. De cruiser nedover bakken før de forsvinner rundt gatehjørnet. Så utrolig deilig det må være å bare rulle vekk.

– Molly! Tom hever stemmen, tydelig irritert. Allerede før hun har gjort noe som helst. – Fokus. Dette byttet skjer nå. I dag. Husk: Alt for laget! Det siste sier han samtidig som han dunker seg i brystet.

Molly stabler seg på beina mens de små, svarte kulene drysser ned fra fanget. Hun børster av shortsen mens Sofie kommer joggende mot innbytterbenken. Det iler til i magen. Molly strekker ut armen til en high five, slik Tom har sagt de alltid må gjøre. Et viktig ritual som bygger lagfølelse. Det ser sikkert fint ut, som om håndflatene treffer hverandre. Men Tom vet ikke at Sofie alltid trekker seg like før, slik at hendene ikke treffer i det hele tatt. For Sof er blitt Sofie, stjerna på laget. Molly er det talentløse, usynlige nullet i altfor dyre sko.