Helene Uri

Katalog over mine menn

Roman

Jeg skal nok bringe ditt stakkars klappende hjerte til ro.

HELMER TIL NORA I Et dukkehjem

<Sverre D. Ecker>

<Oslo>

Mamma skulle få nytt hjerte. Og han het Kristian.

Selvsagt skulle jeg ikke visst det. Anonymiteten er hellig. Identiteten til donoren holdes strengt hemmelig. Men jeg fikk vite det jeg ikke skulle vite, ved et tilfelle. Jeg kom ut fra mammas rom på sykehuset. Hun hadde akkurat fått beskjed om at det endelig fantes et til henne. Doktor P. stod et stykke borti korridoren. Han var vendt fra meg, men jeg kjente ham igjen. Den brede, litt lute ryggen. Det hvite, bølgete håret, som mamma sa så ut som en gammeldags reklame for brylkrem. Jeg så ansiktet på samtalepartneren hans, en lys jente, i tjueårene, kanskje noen få år eldre enn meg. Renskurt, sminkefritt ansikt. Stemmen var høy og saklig, og noen av ordene hennes smøg seg inn i øregangene mine.

Det var så enkelt. Jeg tok opp telefonen. Noen kjappe søk, og han så rett på meg. Smale øyne. Kortklippet hår. Tragisk bilulykke var overskriften. Han jobbet innen IT, stod det. Han hadde hatt en seng og et helt liv. Vi var født samme år, men han skulle ikke oppleve flere. Han hadde spilt fotball. Akkurat som meg, akkurat som annenhver gutt i dette landet. Kanskje vi hadde spilt mot hverandre i Norway Cup. Jeg la mobilen i lommen og skjøv opp døren.

Det var mørkt da jeg kom ut fra sykehuset. Oktoberhimmelen var sort med et tynt lag skummet melk over. Det blåste, og jeg var iskald på håndleddene og oppover underarmene.

<Gunnar. En elsker>

<Oslo>

I dag er det bilde av Margrete i avisen. Det skjer ikke så rent sjelden. Likevel skvetter jeg. Hjertet begynner å banke fortere og minner meg på at hun fremdeles bor der. I hjertet mitt. «Galleri Eckers ønsker å fortsette å være et vindu mot eksperimentell nordisk billedkunst. En hovedpulsåre for vår tids mest nyskapende kunstnere og den delen av publikum som ønsker å bli utsatt for noe de ikke har opplevd før, uttaler gallerist Margrete Ecker (52).» Antagelig har journalisten skrevet nøyaktig det Margrete har befalt.

En gang betydde hun alt for meg. Jeg setter forsiktig fra meg espressokoppen og unner meg en liten svipptur til Margreteland.

Jeg kommer aldri til å få henne, og jeg kommer aldri til å glemme henne. Jeg lever fint med det. Det gjør samboeren min også. Hun vet det bare ikke. Benedicte vet ikke at hver gang jeg ser et hjerte, så tenker jeg på Margrete. Den veien har jeg kjørt om igjen og om igjen. Forbindelsen mellom synet av et hjerte og forestillingen om Margrete er blitt til en bred autostrada i hjernen. Jeg ser et hjerte, og jeg må ned den veien. Synapsene er sterkere enn meg, og hjerter er det overalt.

Det finnes ikke et mer klisjéfylt symbol enn røde hjerter, men de er godt ment. De opptrer på gratulasjonskort og dopapir, som glorete julepynt, som emoji i snart annenhver melding, som øredobber og plumpe peanøttskåler. Elevene mine burde være for store til det, men noen av dem dekorerer prøver og prosjektarbeid med hjerter. Bare jentene, selvsagt. I den alderen er de mer modne enn guttene, men hjerter er det de som strør rundt seg med. Slik Margrete alltid har gjort. Margrete sjonglerer med hjerter. Hun kaster dem opp i luften og fanger dem igjen. Eller hun lar dem falle på bakken.

Jeg må fortelle Benedicte om Margrete. Det er ikke riktig av meg å skjule en viktig del av meg.

– Benedicte?

– Mm? ville nok Benedicte ha svart, på den måten som er så typisk henne. M-en begynner dypt nede i strupen og stiger opp til en spørrende tone, som gjør at jeg får lyst til å snakke med henne, betro meg, fortelle henne alt. Nei, kanskje ikke alt.

– Har jeg fortalt deg om Margrete?

– Margrete Ecker? kunne Benedicte ha sagt. – Ja, dere var kjærester.

Jeg nikker.

– Vi bodde sammen, ville jeg si da. – Vi skulle ha barn.

– Det har du ikke sagt før. Mistet hun det?

– Margrete tok abort.

Det hender jeg ser på elevene mine og tenker på barnet som aldri ble født. Jeg kunne ha vært pappa til en som hadde gått på videregående nå. Jeg ser på guttene, de tøffe, de enda tøffere. De politiske, med svar på rede hånd. Poeten, han som ser ut av vinduet og ikke følger med. Hvem av dem kunne ha vært sønnen vår? Eller var det en jente det skulle ha blitt? Ville hun ha lignet på den kortklipte som alltid har gjort leksene? Eller på hun som gjespende strikker seg gjennom minuttene? En gang iblant er det én elev i en klasse som peker seg ut, som jeg velger som min, en som rører ved noe i meg. Kanskje er det noe som minner om meg selv. Eller om Margrete. Et nakent blikk. Vinkelen øyenbrynene tegner i pannen. En uventet entusiasme som bobler frem. Hun eller han vet det ikke, og jeg er helt sikker på at ingen andre merker noe heller. I smug kikker jeg på den utvalgte: Tenk om det hadde vært vår sønn. Tenk å spise frokost med jenta med den uryddige hårtoppen. Jeg har ikke elsket mange ganger, men de gangene jeg har gjort det, har jeg elsket lenge. Stillferdig, kanskje, men sterkt.

Benedicte og jeg kommer aldri til å få barn. Vi fant hverandre nokså sent i livet, og kanskje var det ikke meningen at vi skulle bli foreldre.

– Når var dette? kunne Benedicte ha spurt.

– Det var i 2002, svarer jeg. Benedicte legger hånden over min og sier:

– Og når møtte du henne?

– I februar. 2000.

Det er mulig det var på valentinsdagen, også kalt alle hjerters dag. Ingen feiret den i Norge den gangen, og minst av alle en lektor på førti, som hadde hatt plenty av damer, men mistet troen på kjærligheten.

– På jobben? Var dere kolleger? spør Benedicte.

– Nei, nei, vi møttes tilfeldig. På restaurant.

Tørr snø knirket som potetmel under sålene mine, og jeg hadde glemt lue. Ørene stakk av kulde, og i tillegg bar jeg tungt. Jeg kom rett fra skolen og hadde skuldervesken full av prøver som skulle rettes. Klokken kunne ikke ha vært mer enn fire, men vintersolen hadde gått og lagt seg. Da jeg passerte et brasseri på vei til bussen, fikk jeg lyst på fransk løksuppe. Jeg hadde vært på det brasseriet tidligere med kolleger, flere ganger etter sene allmøter, og nå gikk jeg tilbake og åpnet døren. Det var bare én gjest der i tillegg til meg.

– Av og til tenker jeg på Margrete når jeg ser et hjerte, sier jeg til Benedicte.

– Fordi du var så forelsket i henne?

– For så vidt ikke, sier jeg, – mest fordi hun hadde en hjertefeil.

– Jaha, sier Benedicte. – Det visste jeg ikke. Jeg tror ikke du har nevnt det før. Alvorlig?

– Nokså, ville kanskje jeg ha svart.

Det var alvorlig. Margrete snakket lite om sykdommen sin. Hun trakk den frem og viftet med den hvis hun ville oppnå noe, men ellers lot vi begge som om ingenting feilte henne, så langt det lot seg gjøre. På den tiden leste jeg Augustin, og jeg sa til Margrete at det hun led av, var cor inquietum. Urolig hjerte.

Den medisinske diagnosen var kardiomyopati, en type som gjorde at hulrommet i Margretes hjerte stadig ble større. For Margrete passet Augustins cor inquietum bedre. Margrets hjerte var ikke tomt; det var urolig.

Det var Margrete som lærte meg at Ken Follett var sin kones fjerde ektemann.

Da jeg ble kjent med henne, var hun gift. For annen gang. Jeg flyttet inn i leiligheten hennes før den daværende ektemannen flyttet ut. I den uken vi overlappet, var jeg redd for å støte på ham om natten, på vei fra eller til badeværelset. Det var først mye senere jeg var villig til å se brutaliteten i det Margrete gjorde. I leiligheten bodde det også en femårig gutt, som ingen av oss to var far til. Jeg hadde knapt hilst på Sverre før jeg stod der med koffert og tannbørste.

I den perioden forverret Margretes helsetilstand seg. Beina hennes hovnet opp, og av og til var leppene hennes blyblå under sminken. Hun var preget av etterdønningene etter en luftveisinfeksjon, og én natt var hun så dårlig at hun måtte sove halvt sittende, lent mot en haug med puter. Hun sov alltid lett, satte seg opp og hev etter pusten. Jeg forsøkte å våkne når hun våknet. Sanseapparatet mitt var fininnstilt på å reagere på den minste anomali fra henne, en endring i pusten, en bevegelse, et sukk. Forelskelsen fikk meg til å sove på ank, som en mor med et spedbarn. Jeg trøstet henne og holdt rundt henne. Under huden over venstre bryst lå pacemakeren hennes. Det tok tid før jeg oppdaget den, selv om den var både lett å kjenne og å se. En hard brikke, på størrelse med fire ruter melkesjokolade. Jeg hvilte hånden min på den, og den lå urørlig og passet på kvinnen jeg elsket.

Jeg likte svakheten hennes. En sårbar Margrete ville ha bruk for min styrke.

*

I begynnelsen, det første året etter at det var slutt, tenkte jeg mest på alt som kunne ha vært. Jeg så et par der hun hadde samme jakke som Margrete, og jeg ble stående og stirre rasende etter dem. Dette kunne ha vært Margrete og meg, tenkte jeg. Hvorfor skal de to idiotene være lykkelige? Hva har de gjort for å fortjene kjærligheten? Jeg leste en roman, så en film, smakte en ny type oliven, og hele tiden lurte jeg på hva Margrete ville ha syntes. Og på den måten ødela jeg en leseopplevelse, en film jeg ellers ville ha satt pris på, og kalamataolivenene med røkt chili. Og barnet. Jeg tenkte på barnet vårt. Jeg fikk øye på en tilfeldig kvinne med barnevogn og forestilte meg at det var Margrete, og at det var vår baby som lå der i vognen.

For jeg ville ha et barn med Margrete. Jeg ville trenge inn i henne, krype inn under huden hennes og være der. Jeg ville plante meg selv i henne. Hun var mitt revir, og jeg ville at alle skulle se det. I tillegg trengte jeg noe som kunne binde henne fast, og jeg tenkte vel at en tykk navlestreng ville hindre henne i å stikke av. Resten av livet ville jeg ligge ved siden av henne og inhalere lukten av henne, flytte pekefingeren fra føflekk til føflekk, snakke lavt om barokkmusikk og fremtidige ovale weekender i København. Jeg ville kjenne tyngden av brystene hennes, få brystknoppene til å stivne. Jeg ville ikke at noen andre menn skulle ha lårene hennes rundt hoftene sine. De pikeaktige smilehullene i korsryggen hennes var min eiendom. Jeg var kongen av Margreteland. Jeg ville for alltid kunne surre fingrene inn i håret hennes, tegne sirkler i hårfestet i tinningene der håret var fjonet og hadde farge som en lys hasselnøtt. Og det var meg og ingen andre hun skulle skjelle ut og kalle for en ubrukelig fjott.

Vi hadde gledet oss sammen, planlagt sammen. Vi hadde til og med kikket på barnevogn og plukket ut en mørkegrønn med rutete fôr.

*

– Ønsker du å møte henne? spør Benedicte. Selvsagt ville hun ha spurt om det.

– Ville du ha hatt noe imot det?

– Nei, svarer Benedicte. – Men vil du det?

– Nei, svarer jeg.

– Har du ikke sett henne siden det ble slutt? spør Benedicte. – Oslo er jo ingen mangemillionersby akkurat.

– Nei, aldri, bare i avisen.

Men det er ikke sant. Jeg har sett henne et par ganger. En gang møttes vi i sikkerhetskontrollen på Gardermoen. Det var fredag ettermiddag og lang kø. Jeg stod kanskje ti meter bak henne. Køen snodde seg fremover som plogfurer, bort til den ene enden, snu og tilbake. Passasjerene beveget seg saktmodig fremover i bustrofedonformasjon, og jeg stod ansikt til ansikt med Margrete tre ganger før hun nådde frem til gjennomlysningsmaskinen. Vi var bare noen desimeter fra hverandre. Jeg fikk meg ikke til å si noe. Jeg smilte til henne hver gang, og hun smilte tilbake. Men hun smilte på den måten man smiler til fremmede, og hun møtte ikke blikket mitt. Ansiktet hennes var tomt og stivt, og fremdeles gav det uttrykket meg et kvalmende sug i magen og en uro i brystet. Jeg fulgte henne med øynene da hun tok av seg kåpen og la den i en grå plastbakke. Hun var slank ennå. Opp av vesken fisket hun en snerten laptop, som hun la i en annen bakke. Hun stod på ett ben, tok av seg én og én støvlett og sank med ti centimeter. Støvlettene plasserte hun i en tredje bakke, sammen med en ziplockpose med toalettsaker. Hun tok seg god tid, men hun snudde seg ikke mot meg, og jeg ble skyflet videre til et av båndene lenger borte. Jeg så etter henne da jeg kom innenfor. Jeg hadde planlagt at jeg, nonsjalant som om jeg kom på det der og da, skulle invitere henne på et glass hvitvin, men jeg fant henne ikke. På den annen side kunne det fort ha blitt et annet møte enn det jeg hadde sett for meg. Det ansiktet og det kroppsspråket kjente jeg altfor godt.

<Hjertet>

<Lillehammer>

Jeg hadde ikke lyst til å abonnere på lokalavisa. Det står jo ikke noe interessant der uansett, men jeg fikk abonnement for et halvt år av Kristina. Til bursdagen min. 25-årsdagen. Du er voksen, sa Kristina, du må lese aviser. Jeg leser aviser, svarte jeg. For jeg er inne på nettaviser flere ganger om dagen. Og jeg leste om Kristina da det stod om henne i GD, at hu drømte om egen salong og hadde konseptet klart. Det er viktig å støtte den lokale pressen, sa Kristina. Kanskje hu har rett, tenkte jeg. Hu pleier jo å ha det. Gratulerer med dagen, Kristian! sa hu i hvert fall. Og så kyssa vi, og jeg tok et tak rundt rumpa hennes og hviska at jeg forventa flere bursdagsgaver. Jeg fikk det. Kristina leverte varene. Og nå leser jeg lokalavisa hver dag til frokost. Også de dagene Kristina ikke overnatter. Det er egentlig helt ålreit. Det er bilder av det gamle fotballaget mitt. Noen av gutta spiller ennå. Intervju med han ordførerkødden som sa opp mora mi og påsto at hu var overtallig. Han har sikkert glemt hele greia. Det er damer med hvite krøller som fyller søtti og åtti. Dem ser inn i kamera, og alle har lyseblå øyer og briller med nesten usynlig innfatning. Gutter uten fortenner og jenter med musefletter, og dem blir fire og fem og åtte år. Helt vanlige folk som blir spurt om bensinpriser, om hva dem spiser på julaften og om utsmykning av foajeen på sjukehuset. «Utsmykning av foajeen»! Hyggelig at det ser fint ut når man er sjuk, eller skal besøke noen som er sjuke, sa Kristina da jeg pekte og sa at jeg ikke skjønte hvorfor dem skulle bruke penger på sånt. I lokalavisa er det viktig med mannen i gata. Av og til er det noen jeg kjenner. Noen jeg har gått i klasse med eller jobba sammen med. En gang var en av de største drittsekkene fra ungdomsskolen intervjua, om han handla på senteret eller i butikkene inne i byen. Jeg gadd ikke å lese svaret hans, stirra bare på det stygge gliset og bladde videre. Den morgenen skulle jeg ønske at Kristina hadde overnatta.

I dag står det om en mann som hadde fanga en gnager på parkeringsplassen ved senteret. Han hadde holdt på lenge, nesten en time stod det. Til slutt hadde han fått tak i den og gått til dyrebutikken. Jeg har fanga et rømt marsvin, sa han stolt og viste fram det stakkars dyret til betjeningen. Men det var ikke noe marsvin. Det var et lemen. Han måtte tusle ut på parkeringsplassen og slippe lemenet løs igjen. Jeg leser hele artikkelen høyt. For en dust, sier jeg. Sånn kunne du ha gjort, sier Kristina til meg. Hu smiler. Hva mener du? spør jeg. Bare at du er så hjertegod, så glad i dyr, svarer Kristina. Hu er så pen. Særlig om morgenen når vi sitter på hver vår side av kjøkkenbordet. Ja, kanskje jeg er spesielt glad i dyr? Jeg har ikke engang tenkt over det, men hu kjenner meg godt, og jeg skjønner ikke hvor hu tar det fra. Hu ser ting jeg ikke ser. Men sånn trur jeg det er noen ganger, at andre ser deg tydeligere enn det du gjør. Jeg sitter iallfall ikke med fasiten om meg sjøl.

Det er noe som heter at motstand gjør deg sterkere hvis det ikke tar livet av deg. Det stemmer med meg. Jeg har blitt sterk. Ikke det at jeg har hatt det helt jævlig i livet, men noen søkk har det vært. Men nå bor jeg nesten sammen med Kristina, som tegner hjerter med rekeost på brødskivene mine. Jeg skal faen meg fri til henne. Hvis jeg gjør det over høyttaleranlegget på neste hjemmekamp, kommer det sikkert i avisa. Så det skal jeg ikke gjøre. Eller kanskje hadde hu likt det?

– Mer kaffe? spør jeg.

– Ja takk, sier Kristina, – men du rekker ikke. Du må dra nå.

Jeg ser på klokka. Hu har rett, så klart.

– Husk at vi skal på middag til foreldrene dine i dag, sier Kristina.

– Sant det, sier jeg. Så sier jeg:

– Du er verdens beste dame.

– Det er du også, sier Kristina.

– Jeg er ikke dame, sier jeg.

– Du vet hva jeg mener.

Jeg veit godt hva hu mener.

– Jeg henter deg litt over fire, sier jeg.

– Evig din, sier Kristina. Det er blitt nesten fast, det, at vi sier det.

*

Kommer dere rett etter jobben? Rekker dere det til fem? spurte mamma. Hu ringte meg akkurat da lunsjen var slutt. Ja, svarte jeg, og nå må jeg legge på. Jeg klikka henne ut og sa ha det til gutta. Putta mobilen i lomma og satte meg i bilen.

Det blir sikkert kjøttkaker og stua kål. Det er fremdeles det beste jeg veit, og mamma pleier ikke akkurat å være vanskelig å be. Verdens beste kjøttkaker, sier jeg bare. Til verdens beste sønn, svarer hu. Du har bare én, sier jeg. Og da var det jommen flaks at jeg fikk verdens beste, sier hu alltid da. Stemmen hennes er mjuk, og jeg veit at jeg har sikra meg kjøttkaker.

Jeg liker å ha med meg Kristina når jeg skal noe spesielt. Hu gjør meg morsommere enn jeg egentlig er, og jeg blir helt rolig av å ha henne der. Det er ikke det at jeg er redd for å spise middag hos foreldra mine. Ikke noe stress der, men det er fint med Kristina uansett.

Da det gikk for meg inni ei dame første gang, var jeg så glad rett etterpå at jeg bare kunne dø der og da. Av rein lykke. Eller kanskje av stolthet. Jeg veit ikke. På ungdomsskolen fortalte en kompis meg at det er et ordtak eller noe som går ut på at etter sex er alle dyr triste. Jeg husker at vi lo, men ingen av oss hadde prøvd, så hva visste vi. Men nå veit jeg. Jeg blir bare glad, jeg. Hver gang. Det trur jeg Kristina blir også.

Jeg sa til mamma at vi rakk det til fem. Kristina er ferdig i salongen fire i dag, og jeg skal bare bort til et lite firma utpå odden. Jeg solgte dem en nettverksløsning forrige uke, og ingenting funker som det skal. Det er bare to ansatte, og dem er gift med hverandre. Lurer på åssen det er? Jeg rekker akkurat den jobben før fire, så kan jeg dra og hente Kristina. Jeg gleder meg. Til mammas kjøttkaker, for jeg begynner å bli skikkelig sulten nå. Og til å hente dama mi.

Hvis du bytter rekkefølgen på de to siste bokstavene i navnet mitt, blir jeg Kristina. Og omvendt. Hu blir meg. Mamma ringer. Igjen. Telefonen ligger i passasjersetet. Det dustete bildet av henne med rød nisselue lyser på displayet. Hu gliser opp mot meg. Jeg veit nøyaktig hva hu skal si. Hei, gutten min, kommer hu til å si. Og så kommer hu til å spørre om vi rekker det. Igjen. Når skal jeg sette over potetene, Kristian? Rekker dere det til fem, Kristian? Jeg rekker det, sier jeg høyt, men jeg tar ikke telefonen. Telefonen er ikke kobla til handsfree, og jeg veit at jeg rekker middagen. Jeg trenger ikke si det en gang til. Hu veit det, hu også. Jeg rekker det, men først må jeg gjøre jobben min. Jeg trykker inn gasspedalen. Jeg har ikke så god tid, blir ikke så mye tørrpreik med herr og fru i dag. Jeg har vært her før. Dem bor utpå odden, med hage som går helt ned til vannet. Det er sånn man skulle bodd. Jeg skal ta med Kristina ut hit en dag. Hu skulle ha vært her akkurat nå. For i dag er det en sånn dag hvor det er umulig å ikke legge merke til hvor fint alt er. Himmelen har en sjukt sterk blåfarge, akkurat som den firkanta åttitalls-Forden vi hadde da jeg var liten. Sola lyser over kirketaket så det gjør vondt i øya. På veiene ligger et tynt lag is. Alt virker nytt og reint og crispy.

Ringinga har gitt seg, mamma veit jo at jeg aldri er for sein. Jeg trykker inn gasspedalen. Motoren brummer, og turtallet går opp før det faller igjen. Med én gang jeg runder den svingen der, kommer husrekka til å synes mellom furutrærne. Jeg er framme snart. Snart ferdig med jobben. Snart skal jeg hente Kristina. Snart blir det kjøttkaker. Jeg dreier på rattet, god fart inn i svingen. Jeg bøyer overkroppen sammen med bilen, akkurat som jeg sitter på en diger og spekka motorsykkel. Telefonen ringer igjen. Jeg ser ned på den. Mamma gir seg ikke. Bildet fra julaften i fjor. Den røde nisselua. Det store gliset som