Arne Svingen

PERFEKT
ONDSKAP

Noen mennesker skjønner ikke når de har flaks. Lykken kan vinke og rope på dem, likevel ser de motsatt vei. For tro meg, det er virkelig ingen vits i å ha hellet med seg om man ikke oppdager det. Og kanskje viktigst av alt: Man må gripe muligheten umiddelbart. Den minste nøling, og vips, så fordamper flaksen raskt.

I sånne øyeblikk er jeg en mester. Jeg griper begjærlig etter enhver antydning til hell og lykke. Hver eneste dag ser jeg etter de små mulighetene som kan bli til noe fint og spektakulært. Der andre ser gråstein og traurig hverdag, glitrer og blinker alternativene foran meg som vakre neonlys. Grip meg, elsk meg, ta meg, hviskes det i øret mitt. Sånne øyeblikk får livet til å stige opp av ingenting og bli til noe betydningsfullt og eventyrlig.

Ok, jeg tar kanskje litt hardt i. Men akkurat nå sitrer det i hvert fall skikkelig godt i kroppen min da jeg får øye på jenta som har plassert et breddfullt glass med irrgrønn smoothie helt ytterst på bordkanten, i perfekt vertikal linje over den vidåpne håndveska på gulvet. Ingen må tro at det som nå skal skje, er lett. For jeg skal snart balansere brettet med juice og scones forbi kafébordet hennes og uheldigvis skumpe borti bordet idet jeg gir plass til en passerende kunde, slik at smoothien velter i perfekt vinkel og daler ned i dypet av håndveska. Jeg må bare vente på det helt riktige øyeblikket. Egentlig haster det litt, for hun kan når som helst ta seg en slurk av glasset og plassere det på tryggere bordgrunn.

Et par reiser seg fra et av de innerste kafébordene. Jeg beregner avstand og hastighet, griper brettet mitt med begge hender og går i tilsynelatende stresset gange mot det magiske krysningspunktet. Idet jeg passerer paret tar jeg et godt planlagt støttesteg mot høyre, akkurat langt nok til at jeg dunker sideskinka inn i jentas bordkant.

– Å nei! hører jeg jenta utbryte.

Selvsagt skulle jeg gjerne observert hvordan glasset vipper over kanten, hennes desperate, men altfor seine reaksjon, og den grønne massen som plasker oppi veska. Men så rettferdig er ikke verden. Jeg må spille rollen som uheldig kafégjest og ikke ha noen anelse om hvilken kjedereaksjon sidesteget mitt har forårsaket. I stedet snur jeg meg mot paret og rister oppgitt på hodet, så alle kan forstå at det var deres plasskrevende oppførsel som fylte veska med gugge.

– Herregud, det er ikke sant, sier jenta bak meg.

Først nå styrer jeg blikket mot jenta som stirrer fortapt ned i veska.

– Gikk det bra? spør jeg uskyldig.

– Men … men … men den bare falt oppi.

– Å nei. Huff. Folk tror de eier kafeen, sier jeg og ser etter paret. – Men stakkars deg. Du kan få juicen min, hvis du vil?

– Nei takk, jeg må bare …

Resten forsvinner i deprimert mumling. Jeg går mot et ledig bord med god utsikt over jentas jakt på servietter. Duften av bakverk gir en ekstra glede når man vet at man har utnyttet flaksen sin til fulle. Mye kunne gått galt: Jeg kunne feilberegnet hoftebevegelsene, paret kunne snudd for å hente en glemt mobil, eller smoothiejenta kunne vært årvåken nok til å redde glasset. Men nei, alt gikk nøyaktig som planlagt.

Nå er det sikkert noen som vil tenke at jenta hadde tilsvarende uflaks. Men akkurat der er jeg uenig. Det er ikke uflaks å plassere glasset så skjødesløst. Det er ikke uflaks å la veska gape åpent på gulvet. Det er ikke uflaks å kjøpe tjukt kliss som gir maksimal katastrofe om det tilfeldigvis skulle falle oppi noe man bryr seg veldig mye om.

Det eneste hun var uheldig med, var at jeg befant meg på kafeen. At noen faktisk kan tenke ut og planlegge et såpass magisk uhell, er ikke noe folk regner med. Det ville ikke engang slått dem i deres villeste fantasi. Så her er vi ved det geniale: Siden ingen tror at noen kan være så utspekulert, tar de det for gitt at hele greia nettopp var et uhell. Dessuten har jeg et annet fortrinn, og nå kommer noe som er enda bedre: Det finnes nemlig seriøs forskning som forteller at pene mennesker slipper unna med mer. Selv om myndighetene ikke akkurat utdeler et sertifikat som beviser det, er jeg litt mer enn skråsikker på at jeg tilhører femprosentsklubben. Den eksklusive eliten av verdens vakreste mennesker, sånne som har symmetriske ansikter der ingenting er for stort, ingenting er for lite, og der ingen vorter eller ujevne trekk ødelegger.

Jeg kommer til å nå langt. Dette livet kommer til å bli gøy.

Det er nemlig én ting til jeg vet om meg selv. Jeg har etter lang tids graving i egen hjerne og dype dykk i sjel og personlighet kommet fram til en viktig selvinnsikt: Jeg er ond. Et kort, fint og veldig betydningsfullt ord: ond.

Og da snakker vi ikke om en litt kjip spøkefugl som får et glass smoothie til å falle oppi en dameveske, men en utspekulert jævel som kan få virkelig fæle ting til å skje. Jeg tror faktisk jeg alltid har vært ond. Fra jeg slo fra meg med en plastlastebil i barnehagen til jeg en dag ble en sofistikert liten jævel som plasserte glasskår i skoene til fosterfaren min. Jeg tenker med glede tilbake på den gangen jeg fikk en gutt i klassen til å stå gråtende foran hele skolen og be om unnskyldning for å ha knust tre doskåler med en hammer som lå i min sekk og aldri hadde vært i nærheten av den andre guttens hånd. Ondskapen min fikk meg også til å skru løs mutrene på bildekket til en dame fra barnevernet. Jeg tente på annekset der en av fostermødrene mine sov ut rusen. Kjæresten som gikk fra meg, fikk servert kebab med hundedritt. Ingen av dem døde, men det var fine øyeblikk for et bedervet sinn.

For all storhet begynner i det små. Det tar tid å lære at ting må gjøres med den største finesse. Ondskap er nemlig en livsstil som krever mot, kløkt og usedvanlig god fantasi. Jeg er en gutt med en plan og en misjon i livet. Min helt egne evne til å finne løsninger der andre ser problemer, vil føre meg langt. Ingen kommer til å påstå at jeg er et problem for samfunnet, rett og slett fordi ingen skjønner at jeg er problemet. Jeg akter ikke å tilbringe så mye som et minutt bak lås og slå. Jeg elsker frihet. Jeg elsker livet mitt. Jeg elsker planen min. Og nå, akkurat nå, føles det som om min reise mot en fantastisk avgrunn bare så vidt har begynt.

Er det rart jeg synes livet er helt utrolig vakkert?

Jeg er over gjennomsnittet glad i veiarbeid. Graving, stillaser og sperrede veier, det er sånt som gjør folk usikre. Og den usikkerheten kan man få mye fint ut av.

Jeg står på fortauet til en gate som har blitt så smal at det er satt opp midlertidige enveiskjørt-skilt. Det er nesten for enkelt. Jeg trenger bare å ta tak i understellet, skyve det noen meter lenger ned i gata og snu skiltet. Deretter velter jeg et annet skilt som ber folk bruke fortauet på motsatt side, og lager en åpning i gittergjerdet som leder gående og sparkesyklister rett ned i gropa de graver.

Heller ikke nå kommer noen til å dø. Men det kommer til å bli herlig kaos, helt til en mann i skitten overall vil banne høyt og få orden på trafikken igjen. Siden klokka er nesten elleve på kvelden, kan det fort bli trafikktrøbbel fram til et stykke utpå morgenkvisten.

Det er slike små gleder som får meg til å nynne fornøyd på vei hjem. Dessuten har varmen kommet som et behagelig kjærtegn de siste dagene, og jeg må åpne jakka for å slippe våren inn.

Ti minutter etter åpner jeg den store porten, går gjennom bakgården og opp den smale trappa i bygården der jeg har mine helt egne 24 kvadratmeter. Ikke alle 17-åringer får flytte inn i egen kåk betalt av kommunen, men da den femte fosterfamilien på rad mystisk nok viste seg å være fullstendig uegnet til å ta vare på meg, var min uvenn i barnevernet til slutt enig i at dette var den eneste fornuftige løsningen. Men sånn er livet, tar du ikke grep om det, så tar livet strupetak på deg.

Jeg låser opp døra til leiligheten min og merker med en gang den sure lukten som fyller neseborene. Det er stanken av gamle askebegre og slitne folk på trikken. Det var slett ingen forsoffen fettrumpe som flyttet inn i leiligheten under meg i går, det var en jente i tjueårene med tegneserielepper og store krøller. Siden man fortsatt – utrolig nok – har lov til å røyke hjemme, må hun få seg et annet sted å bo. Jeg gleder meg allerede til prosjektet med å få henne kastet ut.

Jeg henter en eplejuice i kjøleskapet og setter meg på stolen ved verdens minste kjøkkenbord. Så finner jeg nettbrettet for å lete opp en Netflix-serie med bra skurkeutvalg. Men før jeg får begynt søket, banker det på døra. Jeg vurderer sterkt å ikke eksistere, men det er ikke mer enn et par sekunder siden jeg skjøv stolen høylytt over gulvet.

Jeg går de tre stegene bort til døra og åpner den, og der står hun i all sin dampende prakt. Hun mangler egentlig bare en sigg i kjeften.

– Hei, det er jeg som har flyttet inn under deg, forklarer hun og strekker fram hånda. – Mathea.

Vi rister hender. Jeg må huske å vaske meg etterpå.

– Skage.

– Å … du heter …?

– Skage. Som i Skage.

– Å ja. Hyggelig. Jeg vil ikke være påtrengende, men siden vi nå er naboer, og jeg gleder meg veldig til å bo her, så lurte jeg på om du hadde litt brokkoli.

– Litt brokkoli?

– Ja, eller en hel. Jeg skal wokke, og så har jeg bare purre, og det blir liksom ingen rett av det. Men hvis du har gulrøtter eller paprika eller noe som ligner, så kan jeg ta det også.

– Ligner biffstrimler?

– Jeg er pescetarianer. Så har du laks, kan jeg ta det. Og jeg er ikke en dårlig nabo, jeg kommer tilbake med det, altså.

– Ferdig laget?

Hun smiler.

– Ber du deg selv på middag?

– Nei, nei, jeg bare mente … du kommer med en ny pakke med laks. Hvis jeg hadde hatt laks, hvilket jeg ikke har. Sammen med brokkoli og gulrøtter og paprika og en del andre grønnsaker som jeg heller ikke har. Men jeg har epler.

– Det går bra. Jeg kan se om jeg finner en åpen butikk.

Jeg ser på klokka.

– De stengte elleve.

– Kanskje de har en container utenfor butikken, så kan jeg gjøre litt dumpsterdiving.

– Det kan du.

– Da gjør jeg det.

– Lykke til.

– Takk. Det trenger jeg.

Jeg lukker døra og skjønner at min aller høyeste prioritet de neste dagene må være å bli kvitt henne. Det eneste gode med samtalen er at den gjorde meg sulten. Jeg åpner kjøleskapet og finner fram brokkoli, gulrøtter og biffstrimler for å wokke meg kveldsmat. Siden jeg bor alene, slipper jeg å spise taco, burgere og pizza, sånt som alle fosterfamilier tror at ungdommer elsker, men som bare gjør folk slappe og feite. Fem minutter i woken, litt østerssaus og jeg har et nydelig måltid. Et lite sekund liker jeg at naboen under tenker i samme matbaner som meg, men det går heldigvis fort over. Sympati er som sandpapir på personligheten: Før man vet ordet av det, er det ingenting igjen.

Mens jeg spiser kveldsmaten tråler jeg strømmetjenesten for serier. Jeg kan virkelig ikke fatte at skuespillere orker å spille glatte og intetsigende helter. Skurkene, derimot, de har dybde og sjel, og likevel blir de veldig sjelden spilt av de store stjernene. Har ikke folk ambisjoner? Hvis filmens handling var et hav, plasker helten alltid rundt i kontrollert farvann, mens skurken befinner seg i en evig storm. Det dykkes dypt og kjempes på bølgetoppene, og ingen vet hvor eller når skurken går på grunn. Onde mennesker har hemmeligheter, de er kreative og spiller på et mørkt register som skremmer og imponerer. Det er skurkene som burde vært verdensstjerner, ikke heltene. Tom Cruise, my ass!

Jeg ender med å se tidløse klipp av Jokeren på YouTube. Is it just me, or is it getting crazier out there? Jeg smiler for meg selv. You get what you fucking deserve!