ÅSA LINDERBORG

Året med 13 måneder

En dagbok

Oversatt fra svensk av

Nina Aspen, MNO

Til Tanja

– mamma, venn og kamerat

Du borde nog inte ställa mig ifrån dig

som om jag vore en julklapp

som den allra värsta brorsdottern

har gjort i slöjden.

Kristina Lugn, fra Hundstunden, 1989

Den som hörde allt detta kunde i sanning fråga sig

den obesvarade frågan: tro de på vad de säga?

Eller äro de besatta! De voro nog besatta,

ty det blir människan då hennes heligaste intressen

sättas på spel: de egna.

August Strindberg, fra Det nya riket, 1882

Søndag 10. mai 2020

Våren er kjølig, om nettene klamrer termometeret seg med nød og neppe fast over nullstreken.

Snakket med Amanda om Kristina Lugn som døde i går. Maj Sjöwall gikk bort nylig. P.O. Enquist for et par uker siden. Jeg kjente at det påvirket meg.

Maxim kom innom og spiste falukorv og potetmos. Antagelig har han hatt korona, men han er ikke sikker. I USA er 33 millioner mennesker arbeidsledige nå, matkøene vokser.

– Foran oss ligger årevis med sosial fortvilelse, sa jeg. – Det kan bli forferdelig voldsomt.

Maxim kikket ned i tallerkenen og sa ikke så mye. Han fyller tjueen år i høst, han har hele livet foran seg. Jeg ville ikke gjøre ham urolig og byttet samtaleemne, til jobben hans. Han har fotografert utallige pressekonferanser med Anders Tegnell og folkehelsemyndighetene, han håper å få dekke noe annet i neste uke.

– Er du ikke ferdig med boka snart? spurte han. – Og hva handler den egentlig om?

Jeg sa at jeg leser korrektur nå. At jeg har skrevet en fortelling om Sverige som utspiller seg fra høsten 2017 til høsten 2018. Først var det krangelen om bokmessen og ytringsfriheten. Så kom metoo. Et selvmord. Svenska Akademiens sammenbrudd. En valgkampanje og høyrepopulismens endelige gjennombrudd. Mediekrisen.

– Alt det der henger sammen, sa jeg. – Og alt skjedde samtidig med at jeg måtte håndtere mitt eget liv.

SEPTEMBER 2017

Søndag 3. september 2017

Du må aldri gi deg, sier mannen i telefonen. Han forteller at han jobbet sammen med Leffe på metallverket. At han hadde tenkt å ta kontakt allerede for ti år siden da han leste Meg eier ingen, men det er først nå han får seg til å gjøre det, tør liksom. Dattera til herdermesteren har jo blitt kultursjef og greier.

– Ja, jo.

Jeg hører at jeg er litt kort. Jeg tyr til det når noen som kjente pappa, tar kontakt, jeg vil ikke at minnene skal rokkes ved. Det var egentlig ikke noe mannen ville, bortsett fra å si at Leffe ville vært stolt.

– Stå på ditt. Vi er mange som holder med deg.

Mandag 4. september 2017

I dag morges la P hånden på magen min, han ville at jeg skulle bli en stund til. Klokka var 7.05, jeg hadde ikke tid.

Sto opp, tok mobilen, gikk forbi bokhylla, slo på kaffetrakteren. Gikk inn i dusjen, skrudde på vannet, holdt munnstykket litt unna til strålen ble behagelig. Sæd og vann rant langs beina og ned på de sjakkrutete flisene, jeg skubbet det sammen og ned i sluket med føttene. Valgte nøye mellom dusjkremene. Vasket håret. Hentet kaffe. Satte på nyhetene.

Kikket meg i speilet og så den første rynken på halsen. Øyenlokkene begynner å bli tunge, som mormors, og kinnene myke, som mammas. Pappas skarpe leppelinje er intakt, men resten – hvor mye av dette ser P?

Bladde fort gjennom Dagens Nyheter.

– Ha det bra, vi ses i kveld!

Måtte vente lenge på heisen. Trykket på nedknappen og lot den synke atten etasjer gjennom Tårnet. Da jeg kom ned, sto P i vinduet og vinket, han fulgte meg med blikket da jeg gikk over Medborgarplatsen.

Tirsdag 5. september 2017

Det er nye skjermer på veggen ved sentraldesken. De viser antall leserklikk i sanntid: røde og grønne søyler, gule og grå streker, tall som beveger på seg hele tiden.

Onsdag 6. september 2017

I kveld var det lansering av Tomas Lappalainens essay Världens första medborgare. Han har jobbet lenge med det, og nå lå boka endelig på det store runde bordet i de nye lokalene til forlaget Lind & Co. i Hantverkargatan.

Sara Danius var der også, med sønnen sin, som har blitt så høy. Hun er alltid svært vennlig mot meg, men jeg ble som vanlig rammet av en slags diffus dårlig samvittighet uten at jeg skjønner hvorfor, men kanskje fordi hun har et så strengt og stramt uttrykk i ansiktet. Hun er vanskelig å spøke med, jeg prøvde, men mislyktes og begynte å stille spørsmål om håndveska hennes i stedet, som var litt spesiell. Jeg har også lyst til å være så elegant, men det er noe galt med kroppen min. Beina er fem centimeter for korte, føttene for brede, brystene for store. Da jeg traff P, var jeg liten og nett, nesten som en jente til tross for mine 41 år, men nå sitter ingenting pent lenger.

Danius spurte om jeg har meldt meg på Svenska Akademiens mingletreff på bokmessen om et par uker? Jeg sa at jeg skal gjøre det, til tross for at jeg vet at jeg ikke kommer til å gå. Jeg hater å mingle, denne lanseringen var et unntak. Resten av kvelden snakket Sara med Horace Engdahl, de sto for seg selv i et hjørne og så ut til å trives med det. Treffes ikke de støtt og stadig i Svenska Akademien?

Det var første gang jeg møtte Horace. Han hadde på seg lys sommerbukse, hadde midtskill og så riktig staselig ut, i den store salen full av snitter og glass ble det stille i et par sekunder da han steg inn. Jeg ble sjenert da han strenet bort til meg og sa det var merkelig at vi to aldri hadde hilst på hverandre. Han var høflig og hyggelig, men snakket mest om hvor mye rikere kulturlivet var på 1980-tallet og alle som hadde blitt borte fra den tiden. Jeg visste ikke hva jeg skulle svare, jeg var ikke med den gangen. Han hadde et vakkert talespråk, setningene var fjærlette, korrekte.

Alle snakket om bokmessen: Skal dere dra, eller boikotter dere? Mitt synspunkt har jo vært kjent lenge, og de fleste i selskapet var nok enige, men det var selvsagt noen som var tvilende, og noen som hadde litt høyere moral og bedre synspunkter. «Trollene!» Det var nok med dette ene ordet for at de skulle avbryte hverandre.

– Er det virkelig mulig å hindre en avis som får statlig pressestøtte, i å komme til en bokmesse som har ytringsfrihet som formålsparagraf? spurte jeg. – Hvor skal grensen gå, hvem får ikke lov til å komme neste år? Hvem er «vi» som har makt til å bestemme over hvilke synspunkter som er krenkende og ikke krenkende.

Det hørtes ut som om jeg leste høyt fra en av artiklene mine. Tomas overtok da jeg ikke orket mer, men han er så bevisst provoserende, vittighetene hans er nesten farlige å le av, så folk visste ikke hvordan de skulle oppføre seg. Til slutt pep en kvinne:

– De ser så rare ut, det er noe med frisyrene og buksene …

Enighet og halvkvalt latter: Ja, ja, de er jo litt annerledes!

– Det der er klasseforakt, sa jeg og helte i meg det som var igjen i glasset.

Det var umulig å bli værende. Det var som å befinne seg i en roman av Hans Scherfig: 1940-tallets danske småborgere som underholder hverandre med muntre anekdoter om den store massen med underlige, lavtstående individer som ikke engang skjønner de enkleste ting. Scherfig laget satire av de konservative under andre verdenskrig. Jeg mingler med de såkalt progressive sytti år senere.

Da jeg kom ut på gata, tok jeg opp mobilen for å ringe Nina, men det er jo ikke mulig lenger, jeg greier ikke å venne meg til det. Jeg mistet ikke bare en tante da Nina døde, jeg mistet bestevennen min, vitnet til livet mitt. Jeg trenger å snakke med henne om denne kvelden og om mannen som ringte meg her om dagen, han som hadde jobbet med pappa. Jeg spurte ham aldri om han hadde fått seg ny jobb etter at metallverket flyttet til Kina, eller om han ble tvunget ut i langtidsledighet, som pappa. Jeg var redd for svaret.

Torsdag 7. september 2017

Kickoff på fargefabrikken. To store busser sluset oss til kunsthallen utenfor byen. Lokalet var stort og lyst, vi fikk kaffe og boller, smoothier og ingefærshots, frukt og mineralvann.

Dagens tema var «fleksibilitet». Det betyr at man bør kunne stort sett alt; en reporter skal ikke bare skrive, men også legge artikkelen ut på nett med overskrift og bilde, opptre foran et TV-kamera og mye annet.

Sofia Olsson Olsén gjentok mange ganger hvor stolt hun er over å være Aftonbladets første kvinnelige sjefredaktør og administrerende direktør, og det kan man jo skjønne. Hun hadde på seg en sober hvit kjole som var fin mot de mørke, brune krøllene. Hun hadde hvite Dr. Martens til. Hun fortalte henslengt at papiravisa skal legges ned i 2020. Det var ikke lagt opp til at man kunne stille spørsmål, men det var heller ikke så mange som reagerte på opplysningen, vi har fått mye informasjon med liten skrift opp gjennom årene. Alle sjefredaktører drømmer om å få være den som klarer å skape en så sterk digital strategi at det ikke er behov for papiravisa lenger, men den er seiglivet og er fortsatt det produktet som drar inn mest penger. Det er det som er så guffent, for det er færre og færre som kjøper avisa.

En mann som tidligere har vært en viktig person på Systembolaget, var invitert til å snakke om krisehåndtering. Hans erfaring var at man bare måtte prøve å svare så ærlig som mulig hvis man havnet i en klappjakt. Det overrasket vel ingen av oss, journalister er jo løgndetektiver, men han var ganske interessant å høre på, selv om vi ikke helt skjønte hvorfor han skulle holde foredrag for akkurat oss. Vi vil jo snakke om andre ting, om journalistikken vår og om mediesituasjonen. Mannen er visst kriseekspert når det er behov for det.

Etterpå var det samværsrettet workshop. I den småkjølige høstkvelden ute på gårdsplassen skulle tolv grupper male avisas «sjel og forhåpning» i akrylfarger. Jeg slapp, for jeg hadde blitt plukket ut til å være med i en jury for å kåre vinneren. Det samme var mannen fra Systembolaget. Han sto alene og bortkommen – Sofia og hele ledergruppen hadde bare forsvunnet – så jeg tok meg av ham. Jeg takket for foredraget, men sa vi nok ikke representerer helt sammenlignbare virksomheter; Systembolaget har statsmonopol på alkohol, mens Aftonbladet er i et ekstremt konkurranseutsatt marked.

– Naturligvis, sa han, – men i en krisesituasjon rammes likevel alle arbeidsplasser av samme type psykisk press. Men vi håper jo at dere ikke trenger å havne der!

Vi skålte for det. Mannen, som var svært sympatisk, var litt nervøs for juryoppdraget, han hadde til og med brukt noe av ferien til å lese seg opp på kunsthistorie.

– Oi, det var ambisiøst, men det er ikke sikkert du skal ta dette veldig alvorlig, lo jeg og slo ut med armen i retning av Aftonbladets ansatte, som prøvde å løse oppgaven med en øl i den ene hånden og en pensel i den andre. Gul og rød maling ble smurt over lerretene. Det så ut som om de hadde det gøy, og det var jo meningen.

Halvannen time senere var maleriene endelig ferdige og så ut sånn som man kunne forvente seg: klissete og grøtete med uklart budskap. Juryen gikk sammen for å vurdere arbeidene. Systembolagsmannen hadde satt opp en helt egen liste, førstevalget hans var et motiv med et hull rett gjennom lerretet.

Etter middagen snakket jeg med kolleger som jeg vanligvis ikke har anledning til å snakke med: de på underholdning, sporten og gravejournalistene. Vi snakket om Schibsted. Hvor stort overskudd er det de norske eierne krever av oss? Er det ti, tolv eller fjorten prosent?

Fredag 8. september 2017

Nå kommer hun! roper P da jeg stiger inn i Tårnet. Endelig kommer hun!

Jeg setter meg ved det hvite bordet for å spise og prate. P legger pasta med blåskjell på de grønne tallerkenene og skjenker i vin. Han tenner lys og setter på musikk. Jeg har sittet ved dette kjøkkenbordet i snart åtte år, det er nesten like lenge som jeg har vært kultursjef. P er fortsatt den vakreste mannen jeg noen gang har sett, han er nydelig. Det sier alle.

Vi snakket om bokmessen, jeg fortalte hva dama på lanseringsfesten til Tomas Lappalainen sa: «De ser så rare ut.» Pappa. Hva ville moralens voktere sagt om ham?

Jeg husker hva jeg selv sa de siste gangene vi møttes på kjøkkenet hans i Rönnbergagatan, det som en gang var kjøkkenet vårt. I leiligheten var det fremdeles spor etter mamma. Etter alle disse årene sto tekoppene de hadde fått i bryllupsgave, fortsatt ubrukt på en serveringstralle. I bokhylla så jeg Store sovjetiske encyklopedi på russisk, de femten gule bindene som pappa nektet å gi slipp på den gangen mamma endelig tok mot til seg og hentet en brøkdel av tingene sine. I krydderhylla sto glasskrukkene med de gamle laurbærbladene hennes. Hele lintøyskapet var et arkiv over et ekteskap som plutselig var over en søndag i januar 1972.

Maxim satt på fanget til Anders, Amanda forsynte seg med sjokoladekake. Alle samtaleemnene gikk gjennom meg. Alt som ble sagt, kommenterte jeg, ingenting gikk meg hus forbi. Jeg var som mamma. Det er jeg fortsatt.

– Västerås er ikke som før, sa pappa. Stemmen var dempet, engstelig spytt hadde lagt seg over stemmebåndet som et lokk.

Da jeg var barn, var det den spyttstemmen som spurte om jeg hadde penger å låne bort: Fikk du ikke noen gryn av farmor? Det var den spyttstemmen som fortalte at sykkelen jeg hadde fått av mamma og Lasse til femårsdagen, var solgt for femti spenn. Det var den som sa at de helgene jeg var hos mamma, var kjedelige. Nå var det en noe forskremt og forbannet spyttstemme som snakket om en endret by i et endret land. Pappa sa at han hadde begynt å føle seg som en fremmed i sitt eget boligstrøk.

– Det er nye folk som bor her på Viksäng. I sentrum er det fullt av unger som skriker og skråler, de er alltid ute, de drar rundt og gjør ingenting eller gjør ugagn. De kommer i grupper og roper etter folk. Foreldrene deres jobber ikke, de lever på trygd og mener likevel at de bør ha mer. Mer og mer.

Pappa var arbeidsledig på tiende året, og angsten klorte rundt i nervene hans. Han var femtien år da metallverket ble solgt til nye eiere og deretter ble flyttet til Kina, knapt eldre enn jeg er nå. Nå var vi på 2000-tallet, og pappa satt på kjøkkenet sitt uten tenner i overkjeven. Det han hørte når han slo på radioen, var at sånne som ham er «taperne» i den deilige nye verdenen som har oppstått etter Sovjetunionens fall.

– Jeg var fjorten år da jeg begynte på metallverkets industriskole. Nå vil de at jeg skal være glad for at industrien flytter, så folk i den fattige verden får jobb. Men jeg, da?

Pappa sto ved herderovnene i over tretti år, som en moderne smed formet han verdens sterkeste stål, i et land der reformene avløste hverandre; tre ukers ferie ble til fire. Lenge etter at han hadde stemplet ut for dagen, rant svetten fra hodebunnen og ned på ryggen og brystet. Nå var skjorten sval og nystrøket, pappa tok fremdeles klesvasken med seg til søsteren Malla annenhver uke. Det var farfars gamle avlagte klær, pappa hadde ikke kjøpt egne klær på mange år. Skoene hadde store hull, og sålene var sprukne. Etter ti år uten jobb hadde nevene krympet, han var ikke herdermester Leif Andersson lenger.

– Det er ikke som før i tiden, gjentok pappa. – Guido sto på Asea dagen etter at han steg av toget fra Taranto, men de som kommer nå, de går rett på sosialen og sier: Jeg må ha penger, gi meg penger!

Hva svarte jeg ham der jeg satt i en dyr bluse, med nye skattelettelser og en rykende fersk doktorgrad i historie? Jeg sa at alle ønsker å gjøre det som er riktig. At de fleste innvandrere jobber hardere enn mange svensker. At nittiåtte prosent av dem aldri har begått noen forbrytelser og at det først og fremst er de som blir utsatt for ran og overfall. At kriminalitet har med klasse og fattigdom å gjøre, ikke kultur og etnisitet. At Sverige er rikt, vi har råd.

Pappa reiste seg for å fylle et ølkrus med vann. Han var litt rykkete da han gikk bort til oppvaskbenken. Det var ikke bare stølhet, han følte seg flatklemt, og nå prøvde han å rette ut bulkene. Jeg eide både tallene og språket, mot meg hadde han ikke en sjanse, til tross for at jeg ikke engang gikk inn for å diskutere. Jeg ville ikke ha noen diskusjoner. Jeg ville ikke høre hva han mente at han visste eller faktisk visste, min oppgave var å overtale ham. Jeg lot pappa forstå at han ikke bare tok feil, det var også feil av ham å si det han mente og tenkte. Jeg fikk ham til å skamme seg foran Amanda, som var stor nok til å forstå hva samtalen dreide seg om. Det var derfor spyttet vokste i den tannløse munnen, alt det våte som han tidligere hadde skylt ned med alkohol, var han nå nødt til å drukne med vann. Kroppen tålte ikke mer alkohol.

Da jeg var barn, var pappa og jeg enige om alt, vi var bestevenner. TV-en sto på, han satt i lenestolen, røykte og skjenket i glasset, jeg puslet med mitt i sofaen, noen ganger tok jeg fram kinasjakken – samtalen foregikk hele tiden, ingen emner var forbudte. Hjemme kalte han meg kosebamsen, ute blant folk sa han Natasja. Jeg syntes alltid det var rart at han insisterte på å kalle meg ved mitt russiske mellomnavn, som tilhørte mamma og mormor. Da jeg begynte å studere, sluttet han med det, fra da av sa han bare Åsa, og jeg savnet å være Natasja. Jeg har aldri ment at de tre sure, korthogde bokstavene i Åsa handler om meg. Navnet ser ut som føttene mine.

– Ja, hva ville de gode menneskene, de ikke-defekte, de perfekte ha sagt om pappa? De siste årene satt jeg ved kjøkkenbordet i Rönnbergagatan og patruljerte den samme moralske grensen som jeg nå skal ha tråkket over fordi jeg har bestemt at Aftonbladet skal reise til bokmessen som vi pleier.

P var for det meste taus. Jeg tror han skulle ønske at analysene mine hadde en av- og på-knapp, han synes nok at det er for mye politikk i hodet mitt. Når P snakker om livet, er det med tanke om å nyte. Når jeg snakker om livet, er det i termer som prøver å forstå verden og gjøre den litt bedre. Jeg skulle ønske jeg greide å ta alt litt mindre alvorlig. Det skulle nok han også.

Lørdag 9. september 2017

Nøkkelen til mormors skatoll har forsvunnet, jeg har lett i flere dager, jeg skjønner ikke hvor den kan være. Bankbrikken min ligger i en av skuffene.

Gikk til skomakeren, som også lager nøkler. Kan du få åpnet skatollet mitt etter stengetid, jeg bor rundt hjørnet? Absolutt, på lørdager stenger han butikken klokka 16, han kunne komme rett etterpå. Jeg hadde nesten gitt opp da han sto i gangen klokka 17.30 med et stort verktøyskrin. Jeg rakte ham hånden for å hilse, men i stedet la han neven rundt midjen min og kysset meg på halsen. Lett og fort. Jeg ble paff eller hva det nå var jeg ble, men jeg røpet ingenting. Kom inn, her står skatollet, vil du ha kaffe?

Kaffen rakk ikke engang å bli ferdig før skomakeren hadde funnet en nøkkel som passet. Jeg hentet to kopper og spurte hvor lenge han hadde bodd i Sverige, når han åpnet skomakerverkstedet og så videre. Vi satt i et kvarter. Da det var på tide å betale, ville han ha fem hundre kroner, og jeg ga ham sju.

Fortell hvordan dagen har vært! oppfordret P da jeg kom til Tårnet. Jeg visste ikke hva jeg skulle si, jeg fortalte at jeg hadde fått ordnet med nøkkel til skatollet til Vera, men jeg sa ingenting om kysset på halsen eller hva det nå var som skjedde. Jeg trengte mye vin for å myke opp og foreslo Spotify-kveld på bokstaven … K … K? … Så vanskelig! Jeg begynte med Kim Larsen. P spilte Keith Jarrett, selvsagt. Jeg fortsatte med Kenta, Just i dag är jag stark.

– Hei du, jeg liker deg så godt, sa jeg. – Foreldrene dine må ha vært i godt humør den gangen du ble til.

Søndag 10. september 2017

Rastløse menn, hele dagen.

Nordmannen ringte, jeg svarte ikke. Da gikk han over til å sende tekstmeldinger, skrev at han ville treffes før jubileumsfesten på Litteraturhuset om en måned: «Jeg ser frem til å ta et glass sammen.» Det gjør ikke jeg, jeg vil være sammen med andre etter programposten min, jeg har mange venner i Norge. Hver gang jeg kommer til Oslo, sitter han i salen og vil ta et glass etterpå. Hva skal jeg svare ham?

Så ga Göran Greider lyd fra seg. Jeg blir alltid glad når jeg ser navnet hans på displayet, men nå var han irritert på en måte han aldri pleier å være. Han lurte på hvor bokmanuset vårt om populismen blir av? Han ble ferdig med kapitlene sine for lenge siden, han skriver fortere enn han spiser og puster, nå sier han at boka blir for lang. Jeg sa at det var så vidt jeg hadde hatt tid til å åpne dokumentet etter ferien.

Maxim er også utålmodig, ivrer etter å flytte inn i Amandas studenthybel i Norra Stationsgatan. Jeg sier ikke at det er en dårlig idé, og at det dessuten kommer til å bli dyrt, stipendet på 1200 kroner rekker jo ikke langt. Han ønsker virkelig dette, jeg kan ikke si nei til en unge som er så selvstendig. Jeg har hatt barn rundt meg siden jeg var tjuetre år, jeg ser overhodet ikke dette som «en ny mulighet i livet» eller hva det nå er alle snakker om. Jeg liker å være sammen med Amanda og Maxim. Jeg savner dem hele tiden.

Jeg orker ikke å tenke på om dette påvirker P og meg, vi burde kanskje flytte sammen, men vi er begge avhengige av å ha en egen sfære: innhenting, retrettmulighet, utvei. Å være sammen med P ligner ikke på noe annet jeg har vært med på, vi deler egentlig ingenting annet enn opplevelsene i øyeblikket. Det er umulig å forstå hvordan fremtiden vil se ut, om det alltid vil være sånn som dette: mat og prat, kino og reiser. Ønsker jeg meg noe annet, er ikke livet perfekt sånn som det er? Jeg vet ikke. Jo, jeg savner følelsen av en slags retning fremover.

Mandag 11. september 2017

Innboksen min begynner å forandre karakter. Menn som ikke liker det jeg skriver, stiller oftere og oftere spørsmål ved min intelligens. Da jeg var yngre og penere, gikk de til angrep på underlivet mitt, de mente at jeg nok ville hatt godt av litt «ordentlig kuk» eller skrev at de håpet jeg kom til å bli voldtatt av en gjeng somaliere før uka var omme. Nå er det hjernen min de angriper. At jeg er idiot og dum, en skam for Sverige. Kvinner som kaster seg over meg, stiller spørsmål ved utseendet mitt. De skriver at jeg begynner å se sliten ut. Gammel. De synes synd på mannen min. Hvis jeg har noen?

Tirsdag 12. september 2017

Trodde jeg hadde rotet bort adgangskortet igjen, men da jeg kom til avisa, lå det i virvaret på skrivebordet. Hadde selskap av vaktmester-Simon i heisen, han hadde med seg avisvogna. Ved siden av bunkene med Aftonbladet lå en liten haug med Expressen. Jeg nappet til meg et eks av begge og hilste som vanlig på sentraldesken, men de har bare så vidt tid til å hilse tilbake, de sitter i helspenn og konkurrerer om hvilket mediehus som er «raskest på nyheter».

De yngre i avisa åpner ikke engang papiravisa, men for oss som har jobbet en stund, er det en selvfølge. Oisín Cantwell sitter med småmønstrete skjorte og mørkeblå slipover og leser med avisa i fanget. Fredrik Virtanen sitter bredbeint og fremoverlent i sofaen, ofte med en brødskive i neven. Helena leser etter lunsj, når morgendagens kultursider er klare og hun gir seg selv lov til et kvarters pause med brillene på hodet. Jeg slår opp avisene på deler av arkivskapene og leser dem stående. Helena tar først Aftonbladet og så Expressen. Jeg gjør omvendt, jeg vil ha ubehaget overstått.

Maxim åpner heller aldri noen papiraviser. Vi har både DN og Svenska Dagbladet her hjemme, men han leser dem likevel på nett. Han sier at han vil bli reportasjefotograf, han har allerede fotografert seg fram til et brukbart nettverk. Jeg prøver å forklare at alle mediehus er i ferd med å knele, det er nedskjæringer overalt, men han vil ikke høre, og hvorfor skulle han det? Dette er det eneste han drømmer om, og fotografer kommer det alltid til å være behov for, bildematerialet er viktigere enn noen gang.

Onsdag 13. september 2017

E-post fra nordmannen igjen, han lurte på når jeg skulle lande? Jeg svarte at jeg ikke visste ennå, som er sant. «Jeg ser frem til en melding», svarte han, «fordi vi må ta et glass sammen». Jeg har lyst til å sende ham en melding om at jeg ikke har lyst, men jeg vet ikke hvordan jeg skal formulere meg, så i stedet skriver jeg at jeg skal ta et glass med den norske forleggeren min etterpå. Da spør han: «Hvor lang tid tar det?»

Torsdag 14. september 2017

Skrivedag hjemme, ukonsentrert. Det er vanskelig å jobbe her, jeg har ikke plass til et skrivebord, og på kjøkkenet er det lite lys. Jeg kan ta med meg datamaskinen ned en etasje til Il Caffè, men jeg føler meg ikke vel sammen med alle hipsterne. Og likevel er det her jeg vil bo. Halvparten av alle journalister i Sverige bor på Södermalm, her snakker vi «problemområde».

Klokka er 13. Hvis jeg skjenker meg et glass vin, vil ordene snart feste seg på skjermen, det holder med to slurker for å få ned den første setningen – skrivevinen er den beste vinen, men aldri mer enn et halvt glass. Koker kaffe i stedet, brekker av en bit paprika, kniper av det visne på pelargoniaene. Måkene flyr lavt mellom husene. Dama i leiligheten på den andre siden av gata, vasker vinduer. Hun har på seg blå dongeribukse og hvit skjorte. Huset i oransjebrun puss brenner i høstsola, fasaden er som et glødende kobberblad. Det er så gammelt at vinduene åpnes utover, for å klare å vaske rutene må hun bøye seg langt utover fasaden. Det ser skummelt ut.

Jeg som har trodd at de har vaskehjelp i den familien. Det er mange som har det. Innvandrere går ut og inn av dørene der hele dagen, iført forskjellige skatteunderstøttende vaskelogoer på jakkene. Når de har gjort sitt, kommer sykkelprekariatet farende, de får femti spenn i timen for å bringe restaurantmat i en kasse på ryggen. De sykler med nesa i Google Maps, de har ikke tid til å vente på grønt lys, de suser bare rett ut i trafikken. Man kunne ha løftet dem opp og sluppet dem ned igjen hvor som helst i verden – Bergen, Berlin, Bogotá – de ville fortsatt å tråkke i vei med kasser på ryggen og bykartene på skjermen. Det hender halvkjendiser er sinte og tvitrer at maten ikke var varm nok ved levering. For mange misfornøyde kunder og arbeidsgivere kan ringe til grensepolitiet.

Because I’m worth it-menneskene. For ti år siden beklaget de seg med at de hadde så kreative og viktige jobber at de ikke hadde tid til å ta seg av egen husholdning. Nå skylder de ikke på noe. Det trengs ikke lenger. Tjenersamfunnet har blitt en selvfølge, selv for dem som skryter av å være progressive. Jeg utnytter ingen, tenker de, jeg gir bare en stakkar sjansen til å være her.

Hvorfor kan ikke folk vaske selv?

Maxim kommer hjem om fire timer, han vil ha pasta carbonara. Tekstmelding fra P, han sender en midtpådagenklem. Jeg venter med å svare.

Fredag 15. september 2017

Et glass vin i baren på KB mellom jobb og Tårnet. Tar meg sammen, leser litt, skriver i dagboka. Veksler noen ord med servitør-Karin om sommeren, om at den var veldig kald og vindfull. Nå kommer høsten, bladene faller allerede. Dette er min årstid, sa jeg.

Herfra kan jeg se maleriet til Peter Dahl i salongen. Det samme bildet henger på soverommet mitt i Södermannagatan 21: To kvinner sitter ved hvert sitt bord på en restaurant akkurat som KB. Begge ligner på meg: rødhårede og svartkledde. Den ene kvinnen ser ut som om hun er rundt tjuefem, og den andre kanskje femti. De sitter med hver sin kavaler. Mannen til høyre er plagsomt lik E, og mannen til venstre er skremmende lik P når han ikke har klippet håret og barbert seg på en stund, men jeg vet at det er Peter Dahl som har malt seg selv. Det er glass og flasker på bordene. Det er stille og rolig.

På veggen bak kvinnene og deres mannlige selskap henger det to malerier. Det ene motivet forestiller et demonstrasjonstog med røde faner. Det andre er et enkelt rom med en sopelime i hjørnet. Jeg har røtter til begge de maleriene, mamma er demonstrasjonstoget, og pappa er kroppsarbeidet. Det er et kunstverk over det småborgerlige selvbedraget.

Jeg ser meg selv overalt i det maleriet. Den ene dagen snakker jeg i telefonen med en metallarbeider, andre dagen mingler jeg med Sara Danius og Horace Engdahl. Akkurat nå sitter jeg her, alene. Jeg hører ikke hjemme noe sted.

Lørdag 16. september 2017

Slimhinnene mine begynner å bli tynne, og blødningene, et par dråper bare, uregelmessige. Livmoren er i ferd med å dø. Amanda 1991, Maxim 1999. Et svangerskap utenfor livmoren og en spontanabort, Anders ble lei seg da. En abort, nei, to.

Jeg ville aldri ha snakket eller skrevet om kroppen min. Jeg har aldri betraktet den som noe politisk symbol eller noe jeg skal «utforske» i kunstnerisk øyemed, jeg vender meg bort av både sjenanse og manglende interesse når andre – kvinner, alltid kvinner – gjør det. Kroppen min er min hemmelighet, men jeg merker jo at noe skjer. «Jeg dufter ut», pleide mormor å si. Det er en russisk, forsiktig måte å snakke om aldring på. Jeg dufter ut, som en bukett med roser som tørker sakte inn.

Jeg går inn i noe som P allerede har bakset med i mange år. Det er sytten år mellom oss.

Søndag 17. september 2017

Vi dro oss så lenge at jeg fikk lyst på frokost. P kokte egg og ristet brød, han laget et hjerte av kaviar til meg. Jeg gikk hjem til meg, Maxim og jeg pakket klær og kjøkkenredskaper som han og Anders kjørte til Norra Stationsgatan.

– Ja, ha det, da, el Patrón, vi ses, sa han da han sto i gangen med de siste eskene.

– Ja, men når? Når ses vi igjen? Kan du ikke komme hit og sove av og til?

Jeg fikk en klem, men ville ha flere, minst tre og i hvert fall en som varte i ti sekunder. Gikk til Tårnet igjen, P hadde booket bassenget. Vi tok badstue og et bad. P var naken, høy og vakker, men jeg dekket meg til. Jeg klatret opp i fanget hans: Du må aldri gå fra meg!

– Jeg kommer aldri til å gå fra deg, Liten, Lille Trille, Åsali, Puddingpostei.

Maxim er sikkert moden for dette, men ikke jeg. Lurer på hva han gjør nå, om det er ensomt å låse døra for natta?

Mandag 18. september 2017

På morgenmøtet snakket vi om Den nordiske motstandsbevegelsen. De demonstrerte i Göteborg i helga, et femtitalls nynazister gikk gjennom sentrum med faner i grønt, hvitt og svart. Om et par uker skal de gå i tog igjen, politiet har gitt dem tillatelse til å gå rundt i nærheten av bokmessen. Den helga feirer jødene yom kippur, nazistene skal til og med marsjere forbi området ved synagogen.

Folkoperan om kvelden, det var premiere på Turandot. Da vi gikk hjem, oppsummerte P hele problemet med forestillingen og hvorfor stolene føltes ekstra harde akkurat i kveld, bare ved hjelp av et par setninger. Han ser alltid ting jeg ikke ser og tolker uten å skryte av seg selv.

Tirsdag 19. september 2017

Lang samtale med en tysk journalist om bokmessen og Nya Tider. Han hadde snappet opp artiklene mine og hadde litt problemer med å forstå den betente situasjonen: Nya Tider virker jo som harmløse amatører sammenlignet med de høyreekstreme som får lov til å stille ut på bokmessen i Frankfurt? Så vidt han forsto har avisa en hard tone mot innvandrere og er besatt av kriminalitet og skattefusk, men den er jo ikke akkurat nazistisk.

– Hva handler egentlig dette om? lurte han på.

Jeg prøvde å forklare den svenske situasjonen med Sverigedemokraterna, at SD ryster hele landet og all politisk tenkning, men jeg klarte ikke å gi ham et godt svar på hvorfor nettopp den svenske offentligheten anser seg som skjørere enn andre. Spørsmålene ingen egentlig ønsker å diskutere, er: Hvorfor er det så mange som leser Nya Tider? Hvorfor stormer SD fram på meningsmålingene? Har virkelig tjue prosent av svenskene blitt fascister, eller handler det om alt det som ikke fungerer lenger?

– Finanskrisen i 2008 ble høyrepopulismens gjennombrudd over hele verden, til og med i Sverige, sa jeg.

Som vanlig fikk jeg litt vanskeligheter med å forklare hvilken avis Aftonbladet er. At Sverige er det eneste landet i verden som har en tabloidpresse med avanserte kultursider, det har med folkeopplysningstradisjonene og likhetsbestrebelsene å gjøre. Jeg fortalte også at norske Schibsted eier nittien prosent og LO resten, at Aftonbladet er den eneste riksdekkende avisa i Sverige som har en lederside som er uavhengig sosialdemokratisk og at kultursidene har en friere venstresideprofil, men at resten selvsagt er et politisk uavhengig produkt. Alle andre aviser er borgerlige. Er det sant? lurte han på.

– Ja, det er jo merkelig, siden Sverige anses å være sosialdemokratiets hjemsted på jorden?

Jeg knotet i vei, men ble nok ikke helt forstått, engelsken min strekker ikke til. Den strekker aldri til. P sier at jeg overdriver svakhetene mine, men en med min utdannelse burde kunne snakke bedre. Når jeg forklarer noe på engelsk, blir jeg mentalt blokkert, jeg føler meg sånn som jeg så pappa, når han satt i lenestolen med noen drammer innabords og lekesnakket et språk han ikke kunne et ord av. Han mistet kontrollen over sin egen munn, det var bare et eneste rejuejsjåååårrejuejrejsjåååååruej som kom ut av munnen, han holdt på kjempelenge, det var fryktelig. Til slutt begynte jeg å gråte, og han skjønte ikke hvorfor, han trodde han var morsom. Når jeg snakker engelsk, må jeg alltid se ned på buksa mi for å sjekke at den faktisk er min og ikke er laget av grå gabardin. Høres jeg også full ut?

Den tyske journalisten spurte om de digitale opplagstallene virkelig stemmer: Fire millioner lesere om dagen, det betyr annenhver lesekyndig svenske, er det virkelig mulig?

– Yes, it sounds incredible, but it is actually true. Aftonbladet var den første avisa i verden som la ting ut på nett, og etter det har vi vært Nordens største avis.

Jeg merker selv hvor klysete jeg høres ut, men også at jeg skyver bort bekymringene for fremtiden. Da jeg fikk fast jobb i 2006, var vi seks hundre ansatte. Nå er vi nede i halvparten, og vi har aldri laget så mye journalistikk som nå. Vi er på alle plattformer døgnet rundt og har et TV-studio som alltid står klart, men det går likevel ikke opp økonomisk. Google og Facebook slår seg inn som nyhetsformidlere samtidig som de sluker nitti prosent av det nye annonsemarkedet. Mediebransjen er som tekstil- og konfeksjonsindustrien eller verftsindustriens endelikt på 1970-tallet. Den klassiske forretningsmodellen – salg av papiravis og annonseinntekter på nett – er ferdig. Det er ikke noe mediehus i verden som har klart å finne en ny formel. Det må være det samme som gjelder for tyskeren, min bekymring er også hans.

Onsdag 20. september 2017

Sov flyktig, våknet allerede klokka fem. Svelget to Ipren uten grunn og la meg tett inntil P.

Torsdag 21. september 2017

Man ser aldri ansiktet sitt så tydelig som når man klipper seg. De store speilene og de kalde lampene skjuler ingenting. Det er ubarmhjertig å eldes, blikket mitt ville ikke feste seg noe sted da frisør-Sara spurte om sommeren.

Jeg fortalte at P og jeg hadde vært i Skåne som vanlig, og at vi hadde tatt toget til Tyskland i noen dager. Jeg prøvde å beskrive det nye konserthuset i Hamburg, som kostet 800 millioner euro, men jeg klarte det ikke helt, man må se verket for å forstå. Jeg fortalte at hotellet hadde spor etter opptøyene i forbindelse med G20-møtet, deler av glassfasaden var fortsatt knust, men at byen var nydelig, Köln også.

Jeg satt der og følte meg som ei trangsynt kulturkjerring, særlig fordi jeg ikke fortalte at det vi aller helst ønsket å se, var et pornomuseum, som vi ikke fant til tross for at det skulle ligge i samme gate som hotellet.

Fredag 22. september 2017

Snakket lenge med mamma. Vänsterpartiet fyller 100 år i november, hun har blitt spurt om å holde tale som partiveteran. Hva skulle jeg snakke om? spurte hun irritert. Hun er forbannet på at partiet mumler om æreskultur. Det gjelder nesten samtlige av de eldre medlemmene, de skjønner seg ikke på den postkoloniale kulturrelativismen: Alle kvinner må da for pokker ha rett til de samme frihetene som vi andre har sloss for?

– Du kan vel holde en appell om din erfaring med å ha et annet synspunkt? sa jeg. – Du kan fortelle hvordan det var å være partimedlem under den kalde krigen! Du kan fortelle at mormor mistet jobben på Asea bare fordi hun var kommunist. At Ninas lærer først hånlo og så spyttet på dere på 1. mai, hvor gammel var du da, sju år? Si noe om hvordan det var for deg å lese mappa fra sikkerhetspolitiet da du ba om å få den for noen år siden.

Mamma var bare et barn da de begynte å føre opptegnelser om henne. Antagelig ligger hele familien i de samme rullene, på 1920-tallet var jo mammas farfar Bertil med på å bygge opp partiet. Mormor og morfar fikk ikke engang ut mappene sine. Nina spurte aldri. Jeg har heller aldri prøvd, men det finnes sikkert en bunke om meg også? Åsa Natasja Linderborg, født Andersson, 20. mai 1968. Jeg tilhørte jo den siste generasjonen ungkommunister i Sverige, den som ble rammet av eksistensiell krise og dyp forvirring da Berlinmuren falt.

– I dag foregår den politiske overvåkningen helt åpent, sa jeg. – Det er nok å skrive kritisk om Nato eller fascismen som vokser fram i Ukraina, for å bli stemplet som landsforræder eller venn av Putin og havne i en offentlig rapport.

Hun avbrøt meg forsiktig:

– Vet du hva? Det er så fryktelig slitsomt å snakke om, det er bare ydmykende.

Mamma meldte seg inn i Sveriges kommunistiske parti i 1956, da hun fylte tretten år, lå partiboka på gavebordet. Nå er partiet et helt annet, og mamma har forandret seg i samme takt og har blitt en forsiktig systemkritisk reformist. Hun vet hva hun har gjort i alle disse årene: Hun har kjempet for sekstimersdagen, lik lønn for likt arbeid og barnehage for alle. Hun har demonstrert mot Vietnamkrigen og Pinochet, hun har organisert folkeavstemningen mot kjernekraft, solgt Ny Dag og ført kampanjer mot EMU. Hun har vært folkevalgt for Vänsterpartiet i kommunen, landstinget, riksdagen og var en dypt respektert leder i lovkomiteen. Hun har vært lekdommer. Hun har jobbet for rettssikkerhet, ytringsfrihet og likekjønnet ekteskap, og hun har bekjempet privatisering og den nyliberale pensjonsreformen som skaper nye fattige pensjonister hver dag. Akkurat nå er hun kommunerevisor i Västerås.

– Jeg har bare prøvd å gjøre samfunnet litt bedre, sa hun med et fort sukk.

Jeg ser henne for meg, i hennes og pappa Lasses kjøkken i seniorleiligheten i Västerås, der hun står litt bredbeint og klemmer rundt telefonrøret med hender som er like myke som marshmallows. De brune glitrende øynene og det korte håret. Mamma er hjertevarm, real og morsom, alle liker Tanja, men i dag var hun ikke i godt humør.

– Nå vet jeg hva du kan si! Si at ungdommen i Vänsterpartiet har samme syn på ytringsfriheten som Josef Stalin, han var jo også for det frie ord – for dem som mente det samme som ham. Jeg kan hjelpe deg med å skrive noe ned.

Hun skiftet samtaleemne, spurte hva Maxim ønsker seg til attenårsdagen. Har ikke peiling, det vet han ikke selv engang.

Lørdag 23. september 2017

Leverte et par sko til såling hos skomakeren i undergangen på Medborgarplatsen. Jeg nekter å gå til ham i nærheten av meg, jeg tar omveier for å slippe å støte på ham. Da jeg kom hjem, lå Amanda og leste på sjeselongen med det tre hundre mil lange mørke håret sitt.

– Hei, mams!

– Hei, sukkerert!

Søndag 24. september 2017

Søndagsmiddag med Anders, Amanda og Maxim. Vi snakket om valget i Tyskland i dag, høyreekstreme AfD gjør et rekordvalg. Koalisjonspartiene, Sozialdemokratische Partei og CDU gjør et katastrofevalg. Socialdemokraterna i Sverige streber etter å få til et lignende samarbeid, Stefan Löfven gjør alt han kan for å bryte den borgerlige alliansen som er så splittet om SD. Forstår han virkelig ikke at en nyliberal «sentrumspolitikk» bare kommer til å fremme høyrepopulisme?

Maxim sier han trives i Norra Stationsgatan, men vi andre lurer på om han får i seg noe mat? Han spiste opp nesten halvparten av fatet med fritert torsk og fire poteter til, en haug med erter og en halv tube med remulade. Da jeg ryddet av bordet, åpnet han kjøleskapet og stirret rett inn på alt som ikke var der.

Mandag 25. september 2017

Krangelen om bokmessen skjærer seg gjennom hele offentligheten som en motorsag. Det som i fjor var en sprekk, har nå vokst til en avgrunn, mennesker som har vært venner i tretti år, snakker plutselig ikke sammen lenger. Da har høyrepopulistene fått det som de vil; vi går i tottene på hverandre i den eneste saken vi er nødt til å holde sammen om – retten til å tenke og skrive fritt – uten at vi engang diskuterer saken ordentlig. «Kommer de, kommer ikke vi», deklamerer boikotterne i oppropet. Det er alt, det trengs tydeligvis ingen forklaring: Kommer de, kommer ikke vi.

Tre av dem som har boikottet, sitter i Svenska Akademien. Sara Stridsberg kjenner jeg ikke, men jeg likte Sara da jeg intervjuet henne på Litteraturhuset i Oslo. Var det i vinter eller i fjor? To år siden? Tre? Husker ikke. Peter Englund og jeg var ganske nære på 1990-tallet, på historisk institutt i Uppsala, men vi har nesten ikke hatt kontakt siden det. Klas Östergren, jeg har nok hele forfatterskapet hans i bokhylla.

Lars Norén står også blant de som har skrevet under. Det er som om hoveddelen av dramatikken hans har mistet sin mening. Jeg sendte ham en e-post og spurte hvordan han hadde tenkt, og han svarte at det var nettopp det han ikke hadde gjort. Han angret så snart han hadde skrevet under, og ble uvel. Det er tjue år siden han sist var på bokmessen, og han har ingen planer om å gjøre det igjen. Det er nok slik det har vært for mange, de har blitt revet med uten å tenke seg om. Det gir et godt bilde av Sverige akkurat nå. Til og med de som tror de er frie og selvstendige, løper i flokk.

Snakket lenge med Lena Andersson. Det var første gang vi snakket sammen på telefon, hun er et nytt og helt uventet bekjentskap. Jeg har alltid satt mye mer pris på henne som forfatter enn som spaltist i Dagens Nyheter, men når hun er god der, er hun helt fantastisk. Jeg har gått løs på Lena mange ganger fordi hun ikke skjønner helt poenget med å betale skatt, men når det gjelder bokmessen og ytringsfriheten, spiller vi, en liberaler og en sosialist, firhendig.

– Sverige har gått i oppløsning, sa Lena. – Motsetningene er så store at det nok aldri vil kunne repareres.

Tirsdag 26. september 2017

Bilde-Mats, som har ansvar for sikkerheten, sier at jeg må ha på meg skuddsikker vest i Göteborg hvis jeg skal overvåke Den nordiske motstandsbevegelsens demonstrasjon, sånn er risikovurderingen.

Kom meg ut til et karrig og forlatt firma i Upplands Väsby som selger tunge våpen og all mulig utrustning. Døra var låst flere ganger, og mannen som åpnet, var ikke skapt for å småprate. Han tok to mål, og det var det, vesten kom til å bli sendt med bud til avisa i morgen tidlig. Tekstet P om at jeg føler meg dum, men han svarte at han bare er glad for at Aftonbladet tar sånt alvorlig: Det burde du også være. Ja, selvfølgelig.

Trusselbildet har roet seg, men møtet med sikkerhetspolitiet den dagen på Jan Helins kontor i 2014 romsterer likevel fortsatt rundt i meg. To fra sikkerhetspolitiet satt på stolene, jeg i sofaen. Helin lente albuene på skrivebordet, og stabssjefen reiste seg. Det var planlagt to attentater mot leiligheten min, og ett mot avisa. Kan jeg fortsette å skrive sånn som jeg gjør? spurte jeg til slutt. Selvsagt, svarte politifolkene, det er vår oppgave å sørge for at du kan gjøre jobben din. Men du kan nok ikke bo hjemme på en stund, og sønnen din kan kanskje bo hos faren? Og unngå T-banen, ta buss eller taxi. Hvis Maxim vil, kan vi treffes alle tre og ta en prat, tilbød Helin seg. Trusselbildet mot ham var mye større, han skjønte hvordan jeg hadde det. To dager senere var det både sikkerhetsvindu og alarmsystem i leiligheten min.

Jeg gikk ut og fant Anders og Maxim, vi spiste middag på en bydelsrestaurant i Krukmakargatan, snakket lenge. Jeg hadde lyst til å være med dem hjem, jeg hadde lyst til å være i nærheten av Anders, resonnere rasjonelt og ideologisk med ham, høre ham gjenta at det var riktig av meg å ta opp kampen mot høyreekstremistene, men vi var skilt, P ventet i Tårnet. Jeg lengtet etter ham også, men den kvelden var det Anders som var den trygge.

– Prisen på hodet mitt er 400 000 kroner, er jeg virkelig ikke verdt mer? spurte jeg da jeg steg inn i Tårnet.

P svarte at for de fleste er det mye penger, du tjener nok litt for godt hvis du tenker sånn. Hva synes du selv er en rimelig sum?

Pakket, samme som i fjor: fire svarte bluser, to svarte bukser og to svarte kjoler. Plutselig sto Maxim i gangen, hvit i ansiktet av sult. Jeg hadde ikke mat hjemme fordi jeg jo alltid er i Tårnet. Jeg styrtet av sted til thaikiosken og visste først ikke hvilken jeg skulle velge, det ligger en i hver himmelretning.

Onsdag 27. september 2017, Göteborg

Vi sjekket inn på Gothia Towers, satte koffertene fra oss på rommet og tok deretter heisen ned til messehallen.

Standen vår er umulig å overse i år også, den er stor og imponerende, navet i hele hallen. Denne gangen har Barbro Westling og Peter Johansson bygget den som en flere meter høy, delikat rød bokstavsøyle som danner ordet Aftonbladet. Det er ikke den sprøeste standen de har laget, men den er tøff, med bokstavene opp mot taket manifesterer vi det frie ord og kultursidenes egne systemkritiske perspektiver. Alle de andre standene ser ut som de pleier; strømlinjeformede greier med svart bakgrunn og enorme forfatterfotografier, det er bare vi som slipper løs to kunstnere, som får gjøre hva vi vil.

Alt er som før. Vi er vegg i vegg med Timbro, som skilter med Ayn Rand som om ingenting har skjedd, som om markedsliberalismen ikke har vist hva den vil. Rett overfor oss står en stor stand som selger kokebøker og pedagogisk barnelitteratur. Sveriges Radio er til venstre for oss.

Jeg fortsatte bort til restaurant Manfred’s, Jan Helin og Karin Pettersson var der allerede. Sancerren lå til kjøling, servitør-Kerstin kjenner meg. Vi bestilte wienerschnitzel og potetsalat, Helin fortalte litt om den nye jobben sin som programdirektør i SVT og kulturkollisjonen mellom kveldspresse og allmennkringkasting, men vi snakket i hovedsak om Aftonbladet. Det var kanskje illojalt mot avisa, Helin er jo sjef for en konkurrent nå, men Karin og jeg hadde behov for det, og vi møttes jo som venner. Hun er politisk sjefredaktør, og jeg er kultursjef, men ingen av oss får lov til å sitte i redaksjonsledelsen, Sofia Olsson Olsén vil ikke ha oss der. Avisas to såkalte «sterke kvinner» blir holdt utenfor alle diskusjoner og beslutninger, av en sjefredaktør som ellers gjerne snakker om sitt feministiske verdigrunnlag.

Taxi tilbake til Gothia Towers, det var mye folk i baren. Møtte Leo Lagercrantz der, jeg ble glad, men også litt ubekvem, jeg foretrekker å henge med ham alene, utveksle tekstmeldinger eller gå korte turer i kvartalet vi bor i. Havnet mot slutten i en lang diskusjon med Jan Helin om allmennkringkastingen og SD, om at SVT ikke bør sette opp en slags varseltrekanter så snart en sverigedemokrat uttaler seg, at velgerne har rett til å vite hva et såpass stort parti mener. At alle spørsmål om kulturelt mangfold og antall flyktninger ikke per definisjon kan stemples som rasisme. Han, som ellers er verdens mest intelligente person, hadde vage argumenter. Som DN Kultur. Som meg for to år siden.

Torsdag 28. september 2017, Göteborg

Middag for alle ansatte i Aftonbladet som deltar på standen, vi var kanskje tjue rundt bordet, i samme restaurant som i fjor. Ps eks var der med kollegene sine, i en annen del av lokalet. Hun må jo hate meg.

Fredag 29. september 2017, Göteborg

Det kom tusen besøkende til Göran Greiders og mitt seminar om populisme, og da er boka vår på langt nær ferdig. Vi har ikke sett hverandre siden i vår, men han så ut som han bør; mange glade kilo, myk bukse, svart T-skjorte og over den en åpen rutete flanellsskjorte, Karl Marx’ uregjerlige frisyre og snus under leppa – det er en vakker sjel. Vi prøvde å snakke litt sammen mens vi var på vei til de andre programpostene våre, men det var umulig, det er så mange som vil si noe. Hvis jeg blir stoppet av to lesere, blir Greider stoppet av ti, han er nok det nærmeste vi kommer en folketribun i Sverige.

Klokka 23 steg Maxim inn på Gothia Towers, han skal fotografere nazidemonstrasjonen i morgen og var forventningsfull. Vi skaffet pølser med store mengder potetmos.

– Jeg elsker Göteborg, sa han mellom munnfullene.

Lørdag 30. september 2017, Göteborg

Morgenmøte i et konferanserom i Gothia Towers. Aftonbladet har et team med atten journalister her i Göteborg, til sammen har flere hundre journalister samlet seg for å overvære NMRs demonstrasjon. Verdens Gang har sendt to stødige karer fra Oslo, en med fotografvest i kanvas. De satt bakerst og oste testosteron. Det går rykter om at «svarte blokk», maskerte venstreradikale demonstranter med voldskapital, har mobilisert seg fra Danmark og Tyskland. Alle venter seg en slags gjentagelse av Göteborg-opptøyene i 2001.

Sikkerhetsfirmaet presenterte beskyttelsesforanstaltningene. Vi var motstrebende. Det er umulig å få kontakt med folk hvis man har på seg hjelm og vernebriller mot laserstråling, prøvde en reporter å si. Den skuddsikre vesten min lå igjen på hotellrommet, jeg spurte Maxim om han ville ha den, men han ristet fornærmet på hodet. Hva skal jeg gjøre hvis noe skjer med ham her? Han vil bli fotograf, det er det eneste han vil, han er snart myndig, fyller atten år om noen dager. Aftonbladet har ikke noe ansvar for Maxim, men stabssjefen ga ham likevel en gul pressevest som beskyttelse.

Jeg gikk ned til standen vår mens Maxim ble med Oisín Cantwell. De sto på et avsperret område sammen med massevis av journalister i påvente av at noe skulle skje. Etter et par timer brøt Maxim seg løs for å oppsøke nazistene. Jeg forstår ikke hvilket materiale han er laget av. Da vi var i Moskva i fjor, ble han kastet ut etter å ha fotografert på undergrunnen. En time senere gikk han tilbake og rigget opp stativet igjen.

Vi stengte standen for å delta i motdemonstrasjonen. Den var stor og broket, full av humor bølget den seg bortover i flommende sol. Jeg prøvde å komme så nær de maskerte antifascistene som mulig. De gjorde små fremrykk, kastet kinaputter, skrek og ropte til nazistene, ridende opprørspoliti stilte seg imellom. Jeg ville ha vært flau over Sverige hvis de gruppene ikke fantes. Men det ble ikke noe mer enn det, «svarte blokk» hadde forsvunnet på veien.

Er du her igjen? spurte Kerstin servitør da Maxim og jeg steg inn på Manfred’s. Martin Linde glante storøyd på Maxim, de har knapt møttes etter at Martin flyttet hit for femten år siden. Vi brukte to minutter på jobben hans på det historiske instituttet, resten av kvelden på nazistene. Maxim sa at de hadde båret på store portretter av forskjellige sjefer i mediebransjen. «Folkeforrædere», sto det på plakatene.

Vi snakket om Gamla stan i 2011. Et trettitalls nazister i militærbukser og svarte støvler marsjerte gjennom smugene da de fikk øye på meg og begynte å rope «Linderborg, folkeforræder» høyt i takt – det var vanskelig for dem å finne rytmen i det slagordet. Maxim og jeg skulle følge mamma og Lasse til toget, de ble ordentlig redde, men jeg var altfor opptatt av mitt nye liv med P. Jeg var beruset av lykke på grunn av alle fremtidsutsiktene, ufølsom overfor alt som ikke handlet om forelskelsen min. Ubehaget jeg aldri følte da, slo nå ned i meg med full kraft. Det som skjedde i dag, var et planlagt angrep; de har laget plakater med navn og fotografier, et par av de malte bildene er dessuten av jøder. Hva er det de vil?

– Navnet ditt sto ikke på noen plakat, er det fordi du har forsvart Nya Tider? lurte Maxim på.

Jeg viftet vekk spørsmålet, det plaget meg mer enn jeg ville innrømme.