Debora MacKenzie

COVID-19

PANDEMIEN SOM ALDRI SKULLE HA SKJEDD,

OG HVORDAN VI KAN STOPPE DEN NESTE

Oversettelse fra engelsk av

Ann Høydalsnes

Tilegnet James, Jessica og Rebecca, som har gjort allting mulig.

Og en stor takk til forskere og journalister som gjør sitt beste for å finne ut hva som foregår, og forsøker å berge oss fra det.

FORORD

Da fyrverkeriet markerte inngangen til året 2020, hadde ingen av oss hørt om «covid-19». Viruset, som senere fikk navnet «SARS-CoV-2», var heller ikke ferdig kartlagt, og det fantes ikke tester som kunne påvise det hos mennesker. Få måneder senere sto både vi og verden overfor en global pandemi som vil påvirke oss i lang tid fremover. Hvordan kunne det skje? Og hvorfor ble vi rammet av akkurat dette viruset?

Den medisinske historien er full av eksempler på smittsomme sykdommer som endrer samfunnene de angriper. Noen ganger kan hele befolkningsgrupper bli satt ut av spill, som under svartedauden i Norge på 1300-tallet – en pandemi som fikk alvorlige følger og for alltid endret Norges posisjon i Norden. Andre ganger viser sykdommer seg å være mindre farlige enn man først frykter, slik man erfarte med svineinfluensaen i 2009.

Hvilke smittsomme sykdommer som faktisk utvikler seg til å bli en trussel mot folkehelsen, er vanskelig å forutse. Det er likevel tydelige tegn i tiden som tilsier at måten vi mennesker forholder oss til naturen på, har betydning for de stadig hyppigere utbruddene av sykdommer med et pandemisk potensial. Bare siden millenniumsskiftet har SARS, MERS, fugleinfluensa, ebola, lungepest og zikavirus truet hele land eller regioner. Kanskje er det bare tilfeldig at det ble et nytt koronavirus som rammet oss denne gangen? Et virus som vårt immunsystem åpenbart ikke har stiftet bekjentskap med tidligere.

Når vi nå står midt oppe i en pandemi, er det mange spørsmål man kan stille seg. Hvor lenge må vi forholde oss til smitteverntiltak? Vil vi som samfunn lære noe av dette? Vil vi håndtere fremtidige sykdomsutbrudd og pandemier på en annen måte?

Denne boken gir en innføring om covid-19 spesielt og epidemiologi generelt for alle som vil vite litt mer om vår tids største pandemi. Noe vil være nytt stoff, men du vil også finne en del som er kjent fra før. Det er med pandemier som med kriger – det eneste gode som kommer ut av dem, er at man får en bedre mulighet til å avverge den neste.

Espen Rostrup Nakstad

INNLEDNING

I november 2019 hoppet på et eller annet vis et koronavirus over fra en liten flaggermus til et menneske, eller kanskje til en håndfull mennesker. Og tilfeldigvis kunne dette viruset spre seg raskt blant mennesker, eller det utviklet seg raskt, slik virus kan gjøre. I desember ble en gruppe mennesker i Wuhan i Kina innlagt på sykehus med kraftig lungebetennelse, og det var ikke influensa.

Det ble ikke gjort nok for å kontrollere dette nye viruset før 20. januar 2020, da Kina fortalte verden at det var smittsomt. Og da var det allerede så mange tilfeller i Wuhan at byen tre dager senere måtte stenges ned for å få kontroll med epidemien – men viruset hadde for lengst spredt seg over hele Kina og til andre land. Viruset fikk navnet SARS-CoV-2 fordi det var så likt et annet virus som vi så vidt hadde klart å slå ned i 2003. Som kjent ble sykdommen som viruset fremkaller, kalt covid-19: «co» for corona, «vi» for virus, «d» for desease og 19 for året da viruset dukket opp. Mange mennesker kaller det bare koronaviruset.

Tre måneder etter at Wuhan ble stengt ned, var også to milliarder mennesker verden over innestengt på en eller annen måte, og alle mennesker, overalt, risikerte å bli smittet av viruset. Det fantes få virksomme behandlinger og ingen utsikter for rask utvikling av en vaksine.

Covid-19 hadde smittet hele den menneskelige verdenen. Denne pandemien har vært som en stor hund; den har løftet opp vårt skjøre, komplekse samfunn med tennene sine og ristet det. Mange mennesker er døde, og mange kommer til å dø, enten av selve viruset eller som følge av langvarig fattigdom, politiske og økonomiske konsekvenser og et overbelastet helsevesen – dette blir pandemiens arv. Enkelte sider av samfunnet vil forandre seg til det verre, og noen kanskje også til det bedre – men uansett blir det for godt.

Gjennom hele denne perioden har vi vært utsatt for en stri strøm av nyheter og øyeblikksanalyser, hjerteskjærende fortellinger fra frontlinjen, stadig nye retningslinjer fra myndighetene og nye medisinske råd. Pluss et av de raskeste og mest omfattende forskningsarbeider noensinne, alt for å forsøke å forutsi hva som vil skje, og finne ut hvordan denne katastrofale sykdommen kan stagges.

Men alt dette vet vi jo.

Og likevel dveler vi ved dette spørsmålet: Hvordan kunne det skje? Dette er det 21. århundret. I store deler av verden har vi vidundermedisiner og vannklosetter og datamaskiner og internasjonalt samarbeid. Vi dør ikke av pest lenger.

Dessverre, som vi nå alle vet, gjør vi det. Men det som er spesielt trist for en forskningsjournalist som meg som lever av å skrive om sykdom, er at denne pandemien ikke egentlig har kommet som noen overraskelse. Forskere har i flere tiår og med stadig økende intensitet advart oss mot at dette ville skje. Og journalister som meg brakte advarslene deres videre: en pandemi ville komme og vi var ikke forberedt.

Hvordan har vi havnet i denne situasjonen? Kort sagt blir vi stadig flere mennesker, og altfor mange av oss har lagt et stadig større press på naturens ressurser for å få mat og jobber og leveområder. Det medfører å trenge stadig lenger inn i villmarka der det fins ukjente infeksjoner, og å intensivere matproduksjonen på måter som kan føre til sykdom. Covid-19, ebola og enda verre virus skyldes avskoging. Urovekkende influensatyper og antibiotikaresistente bakterier stammer fra husdyr. Men likevel har vi ikke investert i det som motvirker smittsomme sykdommer: offentlig helse, skikkelige jobber og boliger, utdannelse, sanitære forhold.

Virkningen av de nye patogenene som dukker opp, intensiveres ytterligere av vår stadig økende globale kontaktflate idet vi strømmer til byene og handler og reiser i et stadig tettere sammenbundet globalt nettverk. Så når det offentlige helsevesenet svikter og smitten dukker opp på alle mulige steder, sprer den seg overalt. Vi vet så mye om bekjempelse av sykdom, men mange lands fragmenterte styresett, manglende global ansvarlighet og vedvarende fattigdom fører til at disse tabbene skjer, og sykdom sprer seg.

Til tross for alt dette vet vi hva vi trenger: mye bedre innsikt i potensielt pandemiske infeksjoner, rask påvisning av nye utbrudd og virkningsfulle metoder for å takle dem. Jeg skal se på dette i denne boken. Hittil har vi ikke vært i stand til å gjøre dette effektivt der det trengs aller mest.

I 2013 gransket to laboratorier – et kinesisk og et amerikansk – en stamme av flaggermusvirus som nesten helt sikkert er opphavet til covid-19. De innså umiddelbart trusselen. Et av laboratoriene kalte disse virusene «prepandemiske» og «en risiko for fremtidig forekomst i menneskelige befolkninger». Det andre laboratoriet skrev at virusene «forblir en betydelig global trussel mot offentlig helse».

Ikke noe ble gjort. Vi kunne ha funnet ut mer om dem, utviklet vaksiner, vurdert tester og behandlinger, studert hvordan disse virusene kunne infisert menneskelige befolkninger – og slått dem ned. Ikke noe av dette skjedde. Ingen så det som sin oppgave å gjøre det som trengtes for å takle en slik trussel, selv da den materialiserte seg.

Og likevel måtte så mye være på plass dersom et av disse virusene spredte seg globalt – noe et av dem gjorde. Det er ikke nødvendig å minne deg om det. Testing. Respiratorer. Medisiner. Vaksiner. Smittevern for leger og pleiere. En plan for bruk av gammeldags karantene og isolasjon for å hindre at viruset spredte seg. En plan for å takle de økonomiske følgene. Tiltak for å tøyle viruset slik at vi ikke engang ville trenge disse tingene. Eksperter og myndigheter har snakket intenst om forberedelser til pandemier i nesten tjue år, og likevel var vi ikke forberedt.

Denne typen virus var heller ikke – og er heller ikke – den eneste virustrusselen vi står overfor, men likevel er vi akkurat like uforberedt når det gjelder de andre. Etter et besøk i Verdens helseorganisasjons (WHO) flunkende nye situasjonsrom i 2013, samme år som flere covidlignende virus ble oppdaget, skrev jeg en artikkel i tidsskriftet New Scientist. Der skildret jeg hva som kunne skje hvis fugleinfluensaviruset H7N9, viruset som den gang skapte bekymringer, utviklet seg til en pandemi:

Slik det ser ut nå, vil Verdens helseorganisasjons toppledelse følge enhver H7N9-pandemi som måtte oppstå fra sitt strategiske operasjonssenter. Informasjon vil strømme inn; dødstall vil stige. Myndigheter vil bli varslet om at deres krav om vaksiner og medisiner ikke kan innfris. De vil komme med erklæringer, holde orienteringsmøter, organisere forskning, be folk om å vaske hendene sine og bli hjemme. Men stort sett vil de bare hjelpeløst følge med på situasjonen.

Høres dette kjent ut? Særlig den delen om å vaske hendene og bli hjemme?

Jeg hevder ikke at jeg er profetisk; det er jeg ikke. Andre journalister og forskere har sagt det samme og mer til. Så langt tilbake som i 1992 advarte de fremste amerikanske forskerne på smittsomme sykdommer om «infeksjoner som vil dukke opp», og erklærte at trusselen fra «sykdomsfremkallende mikroorganismer … vil fortsette, og kan til og med bli intensivert i årene som kommer».

Hvis dette virker som usedvanlig forsiktig språkbruk, til og med fra forskerhold, er det fordi de fryktet at eventuelle kraftigere uttrykk ville føre til skepsis og mistro mot forskere. Det er nesten det eneste som har forandret seg.

Det er ikke det at de ikke ble hørt. I de påfølgende årene har vi alle mer eller mindre forventet en pandemi. Pandemier ble en del av den kulturelle bakgrunnsstøyen, gjenspeilet i en varierende balanse mellom vitenskap og underholdning (og zombier) i filmer som Outbreak, Contagion og I am Legend. Det ble etablert et visst monn av sykdomsovervåkning, nye internasjonale regler ble utarbeidet, og det ble forsket mye på virus. Enkelte land hadde pandemiplaner, på papiret. Men da nedstengningen begynte, var det mange steder større etterspørsel etter toalettpapir.

Den eneste virkelige overraskelsen da covid-19 slo til, var i hvor stor utstrekning de fleste lands myndigheter rett og slett ikke hadde lyttet til advarslene. Verdenssamfunnet var ikke i stand til å mønstre sine samlede utstrakte kunnskaper om sykdom i tide til å mildne effekten av viruset, for ikke å snakke om å hindre spredningen i utgangspunktet. Men, som jeg skal forklare på de neste sidene, vi kunne ha gjort det – iallfall i større utstrekning enn vi gjorde. Forskningen har faktisk ikke sviktet oss. Myndighetenes evne til å gjøre noe med advarselen var det som sviktet.

Eksperter hadde advart oss mot manglende forberedelser i tillegg til risikoen for selve pandemien. Noen få land med pandemiplaner hadde bygd planene opp rundt et veldig annerledes virus, influensa, og uansett sviktet mange når det gjaldt å legge opp beredskapslagre og skaffe til veie det mest grunnleggende utstyret for at planene skulle kunne fungere. Jeg er ikke sikker på om responsen ville vært så mye mer effektiv dersom dette hadde vært en influensapandemi. Som også vil komme på et eller annet tidspunkt.

Verdens helseorganisasjon var svært tydelig på hvordan covid-19 kunne begrenses, men få land fulgte deres råd fullstendig. Noen få viste hva som kunne ha vært mulig å gjøre i alle land. Resten valgte vilkårlig varianter av Verdens helseorganisasjons råd og/eller det deres egne forskere eller politiske rådgivere anbefalte. Nesten alle land var mer eller mindre for sent ute til å begrense skadevirkningene så mye som de ellers kunne ha gjort, og enkelte steder virket det som om de negative effektene av nedstengningen og de økonomiske følgene var like alvorlige som selve sykdommen.

Men det vet vi jo alle.

Så, i tillegg til spørsmålet om hvordan dette kunne skje, er de andre store spørsmålene: Kan dette skje igjen? Og klarer vi å gjøre det bedre neste gang? Svaret på begge disse spørsmålene er ja. En del reell pandemiplanlegging er nå underveis, for covid-19-pandemien er ikke engang nødvendigvis det verste vi kan oppleve. Og til og med covid-19 kan fremdeles ha noen triks i sine små ermer.

La oss først se på den umiddelbare fremtiden fra virusets perspektiv.

Etter hvert, etter betydelig død og ødeleggelse, vil de fleste menneskene i verden ha blitt eksponert for eller vaksinert mot covid-19 og vil følgelig forhåpentligvis være immune mot ytterligere smitte av det samme viruset, iallfall midlertidig. Med færre mennesker som viruset fremdeles kan smitte, vil dermed nye tilfeller bli redusert til noen ytterst få. Viruset kan til og med dø en stille død, slik søster-viruset SARS gjorde i 2003 da vi blokkerte ytterligere muligheter for spredning.

Eller viruset kan tilpasse seg den nye situasjonen. RNA-virus kan utvikle seg raskt, selv om covid-19-viruset ikke er like flyktig som enkelte andre. Som influensa kan det mutere og dermed unnslippe kroppens immunforsvar og deretter lære seg å forsere og starte nytt globalt kaos, kanskje noe mindre dødelig denne gangen – eller muligens litt mer. Den beroligende myten om at virus blir mer godartet etter hvert som de tilpasser seg oss, er rett og slett ikke sann. Alt avhenger av hva som fungerer for viruset, og det kan slå begge veier. Vi skal se på dette senere i boken.

Eller det kan sirkulere og dukke sporadisk opp igjen, kanskje angripe nye utsatte mennesker og bli nok en ny barnesykdom.

Denne pandemien har beveget seg raskt siden den startet. Du vet kanskje allerede noe om hvilke av disse scenarioene som utspiller seg. Generelt sett er det ikke så mye forskjellig en sykdom kan gjøre da den er underlagt epidemiologiens uforsonlige kvantitative lover, epidemiens vitenskap.

Fram til nå, uansett hvor grusomt det iblant har vært, kan vi være takknemlig for at det ikke har vært verre. Covid-19 har ikke hatt en massiv dødsrate – de beste antakelsene i skrivende stund er at viruset er mindre dødelig enn fryktet i utgangspunktet, men likevel kanskje ti ganger mer dødelig enn vanlig influensa. SARS var ti ganger mer dødelig enn dette igjen. Heldigvis klarte ikke SARS å spre seg like mye som covid-19 – og har vi flaks, vil covid-19 aldri lære seg å drepe på samme måte som SARS. Tenk på hvordan denne pandemien ville ha vært med ti ganger høyere dødsrate.

Og som mange av oss så smertelig har fått oppleve, tar covid-19 for det meste livet av eldre mennesker. Da jeg selv er i denne gruppen, skal jeg ikke være arrogant med hensyn til dette, men det brutale faktum er at tap av eldre mennesker ikke forårsaker like stor økonomisk eller sosial skade som tap av mennesker i arbeidsfør og fruktbar alder. Og til og med dette vil gå over: Om et år eller tre kan vi med et visst hell ha medikamenter og vaksiner som beskytter alle, også de eldre.

Så hvorfor skrive en bok om dette når det fremdeles er mye vi ikke vet? Jo, fordi vi allerede vet nok til å si en del viktige ting, og vi må gjøre det mens minnene om disse tøffe tidene er ferske nok til at folk hører på dem.

Det første som må sies, er at denne trusselen var ventet og i stor grad kunne ha vært unngått.

Når det gjelder truslene, er jeg bare en av mange journalister som siden 1990-årene har advart mot en truende pandemi – og noen var også enda tidigere ute. Siden iallfall 2008 har lederen for den amerikanske etterretningsvirksomheten advart presidenten mot en pandemi forårsaket av et nytt infeksjonsfremkallende luftveisvirus som den alvorligste trusselen landet står overfor. I 2014 uttalte Verdensbanken og OECD, de rike nasjonenes klubb, at en pandemi var den største katastroferisikoen, til og med større enn terrorisme. Bill Gates har i mange år uttalt at vi ikke er forberedt på en pandemi.

Dernest er ikke denne pandemien den siste. Det er ganske enkelt for mange potensielle pandemiske bakterier der ute til at vi kan forutsi hva som vil dukke opp neste gang. Men før covid-19 kom, visste vi at koronavirus var blant de største risikofaktorene; det sto på en av Verdens helseorganisasjons observasjonslister. Selv med disse advarslene var vi ikke godt nok forberedt med hensyn til medikamenter og vaksiner mot koronavirus som covid-19 slik at vi enkelt kunne tilpasse oss og produsere dem nå – og vi har fremdeles ikke gjort det for mange andre virus som utgjør en trussel, inkludert H7N9 og dets like. Vi må gjøre dette nå.

Vi må også legge noen omfattende pandemiplaner for neste gang viruset slår til. Center for Health Security ved Johns Hopkins Bloomberg School of Public Health er blant institusjonene som allerede har forsøkt å gjøre dette. Blant annet gjennomførte de datasimuleringer av hypotetiske pandemier som en øvelse for offentlig ansatte. En måned før de første tilfellene dukket opp i Wuhan, hadde de en simulert pandemiøvelse kalt Event 201, som omfattet et fiktivt virus som var nærmest identisk med covid-19. Jeg kan ikke komme på noen bedre illustrasjon av hvordan vi visste at dette ville komme.

La meg understreke at dette var helt tilfeldig: Det var et «hva om»-scenario som utspilte seg på en datamodell av det amerikanske samfunnet med et oppdiktet virus. De valgte et simulert koronavirus delvis for å vise hvor ødeleggende selv et relativt mildt virus kan være.

De lyktes. Resultat av denne simuleringen var det samme som vi opplever nå: overbelastet helsevesen, sviktende globale støttekjeder, unødvendige dødsfall, økonomisk uro. Og et bord fullt av offentlige tjenestemenn og spesialister som sa: Hvis dette skulle skje, er det ikke mye min sektor / mitt departement / mitt kontor kan gjøre.

Og personene som sto bak øvelsen lot tjenestemennene slippe lett unna – kanskje ble de sittende hele ettermiddagen, men så kunne de stikke ut og ta en kaffepause for å prøve å glemme det de hadde sett. Det fins mye verre virus der ute som kan forårsake en pandemi, som vil ta livet av flere mennesker, yngre mennesker.

Dette vil ikke være noen trøst for dem som har mistet eller vil miste sine kjære i covid-19, men hittil har vi faktisk vært heldige – tro det eller ei.

Dessuten, noe nesten ingen innså før covid-19 skjedde – jeg vet ikke hvor mange som innser det nå – var hva en pandemi kan gjøre med vårt komplekse, i-siste-liten-samfunn, og at den økonomiske dominoeffekten kan ramme vårt tett sammensveisete globale støttenettverk.

Det vi imidlertid må huske, er at det vil komme en ny pandemi. Og den kan være verre.

Så vi må gjøre det bedre – og det kan vi. De surt ervervete gode nyhetene er at covid-19 har vist oss hva vi må gjøre. Vi kan ikke la et virus finne vårt sammenvevde internasjonale samfunn like idiotisk ubehjelpelig igjen. Vi kan ikke la viruset bryte disse globale forbindelsene heller, iallfall ikke alle. Dersom denne pandemien lærer oss noe, er det at når vi står overfor en smittsom sykdom, er vi alle i samme båt. En stor og innledende lærdom var at ikke noe land kan stenge grensene sine hermetisk lenger, eller takle det alene. Samfunnet vårt er globalt; risikoen er global; vår reaksjon og vårt samarbeid må være globalt.

Jeg kan ikke komme på noe tidspunkt for når denne pandemien vil være «over» nok til at vi får et bedre utgangspunkt til å vurdere disse tingene. Når viruset til slutt bremser opp, eller når vi temmer det med vaksiner, er det mest sannsynlig at vi går tilbake til status quo og bruker ressursene våre på kriger og våpen – og ikke på å komme over skadene som covid-19 har forårsaket eller forberede oss på det neste viruset. Vi vil ha behov for å glemme dette marerittet, og skal vi dømme etter tidligere pandemier, vil vi også gjøre det.

Med i dette øyeblikket har temaet vår fulle oppmerksomhet. Vi kan allerede si litt om hvordan det skjedde, og hvorfor, og at vår oppgave er å begynne å gjøre det bedre. Mange forskere vet dette, og vi håper at myndighetene vil lære. Men en god del andre mennesker må også begynne å tenke på dette, uansett hva de gjør i livet, og det i så stor grad at de vil være i stand til å foreta de endringene som trengs.

I enhver nødssituasjon som angår sykdom, og især i en pandemi, er det svært viktig å fortelle alle hele sannheten – hva vi vet, og hva vi ikke kan vite – og ikke holde noe tilbake av frykt for å skremme folk. Det er et mistak som myndigheter og andre etater begår gang på gang når det gjelder kjedelige nyhetshistorier som sykdommer.

Det som skjer, er muligens skremmende, men å si det kan påvirke folk til å iverksette mer effektive tiltak. Iblant er frykt nødvendig. Det er derfor vi har det.

Det skulle imidlertid ikke ha vært behov for å gjøre det. Det er her leseren kommer inn. Å lære av denne pandemien og forhindre den neste vil kreve politisk handling av alle mulige slag, og det av alle.

Jo mer folk forstår hva vi må gjøre, desto større sannsynlighet er det for at det blir gjort. Folk stemmer. Folk marsjerer. Folk presser. Folk bestemmer seg for å studere virologi eller offentlig helsestell eller sykepleie eller vaksineutvikling eller kommunikasjon. Offentlig aktivisme påskyndet utviklingen av hiv-medisiner og gjorde at de ble tilgjengelige for en overkommelig kostnad. Det påskyndet innføring av hygienetiltak, vaksineringens enorme suksess, det var starten på røykelovene.

Vi kan gjøre det igjen. Det må vi.

For å finne ut hva som skjer med covid-19 akkurat nå, så les nyhetene. For utgreiinger og analyser av hvor myndigheter og politikere har feilet når det gjelder å takle viruset, må du også lese nyhetene samt historiene som vil strømme over oss de neste årene. Jeg vet at jeg kommer til å gjøre det.

I denne boken skal jeg gi deg det store bildet. Vi skal ta en grundig kikk på hva som skjedde, og om vi kunne ha forhindret det. Vi skal også se på vår nære historie for å forstå noen av de helt utrolige naturfenomenene som gjør oss dødelige syke. Vi skal se på hvordan tidligere pandemier og trusler om pandemier burde ha forberedt oss, og lære av det som vi ikke gjorde før og etter covid-19-utbruddet. Så kan vi drøfte hva vi må forberede oss på før den neste pandemien rammer oss.

Jeg håper at vi etter hvert vil gjøre mer enn å snakke.

EN NOTE OM VIRUSET

I sin visdom har Verdens helseorganisasjon bestemt at denne sykdommen skal ha den triste benevnelsen covid-19. Mange mennesker, og mange språk, har nøyd seg med bare å kalle den koronaviruset. Det er et mye penere ord, men strengt tatt viser det til en hel virusfamilie som det som forårsaker covid-19, tilhører. Jeg vil bruke ordet koronavirus om den familien.

Viruset heter offisielt SARS-CoV-2, et navn som ble valgt av en komité av virologer for å understreke at det ikke er noe nytt virus, og for å vise likheten med det viruset som forårsaket sykdommen SARS i 2003. Dette viruset het SARS-CoV-1. Det gjør det offisielle navnet forvirrende, så jeg håper virologene ikke har noe imot at jeg prøver å kalle det «viruset som forårsaker covid-19», eller bare «covid-19-viruset», der dette er mulig. For det er det jo, og mannen i gata vil ikke umiddelbart forbinde ordet med en annen sykdom.