Bjørn Andreas Bull-Hansen

Ragnarok

Roman

Til Tir og Brage

Til O., S., C. og I.

VSSI

Kapittel 1

Samleren

Det hadde regnet i syv dager. Vannet hadde samlet seg i gatene. Siden avløpene var tette, ble det alltid slik når det regnet. Vannet steg opp blant bilvrakene, mursteinshaugene og ruinene og forvandlet byen til en stinkende sump. Da holdt klanene seg oppe i tårnene sine. De fryktet vannet og mente at det brakte sykdom.

Kanskje var det slik. Eller så var det bare overtro, et vagt minne fra tiden før verden brant. Mannen som kom vadende nedover byens hovedgate, brydde seg i hvert fall lite om dette. Han hadde vann til knærne, og på ryggen bar han en gammel sekk. I neven holdt han en bue. Han var kledd i en lang, fillete frakk, og både skjegget og det lange håret var grått. Ansiktet under den bredbremmete, skitne hatten var magert og hadde dype furer. Det ene øyet var en gang blitt revet ut. Det andre søkte ustanselig blant ruinene omkring, og stadig myste det opp mot de brukne skyskraperne. Han visste at klanene fulgte med. Ja, de sto der oppe bak de knuste vinduene og tenkte vel at de burde sende en pil i ham. Men piler var verdifulle, og hvis han døde her, ville han flyte med strømmen og ta med seg både pilspiss og fjær. Den enøyde bøyde seg under sekken og gikk videre. Skyene var i ferd med å bryte opp. Han måtte skynde seg å finne det han var her for.

Byens hovedgate endte ved en bro. Regnvannet fortsatte å renne tvers over broen, men i brystningen fantes dreneringshull som noe av vannet rant ut av. Den enøyde gikk ned en trapp ved siden av broen og kom ned til en brygge mot elven. Vannet sto ut av dreneringshullene som små fosser. Han kunne ikke funnet et bedre sted.

Den enøyde ble stående på bryggekanten mens skydekket sprakk opp. Det sto en dis rundt de små fossene, og det var i denne disen han ville finne det han trengte.

Det tok ikke lang tid. En søyle av solskinn trakk over elven, traff disen og tegnet en regnbue like foran ham. Den enøyde holdt frem hånden. De lange, magre fingrene hans skalv. Så forsvant regnbuen, og den enøyde knyttet neven og førte den til munnen. Han åpnet hånden og svelget. Hans ene øye ble stort og rundt. Han ramlet sammen og ble liggende.

Da nattemørket hadde senket seg, hørte han de første hylene. Vannstanden hadde sunket, og jegerne var kommet ut i gatene. Et sted øst i byen klang det i blikk. Noen trommet i et bilpanser, kanskje for å hisse klansmennene til kamp. Den enøyde hadde brukt flere dager på å sirkle omkring denne byen. Han hadde klatret opp i de ytre tårnbygningene og stått på takene mens han iakttok jegerne gjennom den gamle kikkerten sin. En feide pågikk her. Det fantes ikke nok vilt til å fø to stammer, så de forsøkte begge å utrydde den andre. Kvinner trengte de også, kvinner utenfor sin egen blodslinje. Og den andre klanen ga ikke fra seg sine døtre frivillig.

Så de kriget, slik menneskene alltid hadde gjort. Den enøyde hørte hylene og ropene gi gjenlyd i gatene, og møysommelig klarte han å sette seg opp. I sekken hadde han noen stykker med rådyrkjøtt som han hadde røket ved et bål i skogen i nord. Nå tok han ut et av disse stykkene og begynte å tygge på det. Han tok også ut en ripete glassflaske som han hadde fylt vann på. For i den samme skogen hadde han funnet rent vann. Dyresporene ved elvebredden fortalte ham at det var friskt.

Den enøyde tok av seg hatten. Det var egentlig en skyggelue, men han hadde tråklet en brem av dyrehud rundt, slik at den ga mer skygge. Han la hatten ved siden av seg, drakk noen små slurker og la flasken tilbake i sekken. Ennå hadde han ikke funnet noen verdige. Fra by til by hadde han gått. Ja, han hadde søkt i fjellene og skogene også, og i vikene langs havet. Men verken i landsbyene hvor menneskene kom ut og stirret på ham med sine innavlede, groteske fjes, eller her i byene hvor sulten rådet og vandrere som ham bare var enda et bytte, hadde han funnet noen. Menneskerasen hadde tapt seg. De fostret ikke lenger krigere. Men han hadde fortsatt et håp. Det måtte være en mening med at han hadde våknet opp i denne brente og forgiftede verdenen.

Nå hørte han skrittene. Jegerne kom løpende nedover gaten. Fra utkikksplassene sine i tårnene hadde de fulgt med på ham. De visste at han var her nede.

«Oua! Oua!» Et skjeggete fjes kom til syne oppe på broen. Jegeren holdt en fakkel, han lyste ned mot ham. Lyset flakket mot det runde fjeset og den halvåpne munnen.

«Oua!» svarte det lenger oppe i gaten. Så plasket skrittene nedover, og den enøyde tenkte at de måtte være desperate av sult, siden de våget seg ut mens det ennå lå vann i gatene.

De to mennene utvekslet noen ord og kom deretter ned trappen. Den enøyde ble sittende på bryggen, nå med ryggen mot de to jegerne.

«Jeg leter etter gode menn!» Den enøyde sa det med en klar, ganske høy stemme. Han rettet seg i ryggen og løftet blikket mot stjernene som nå kom til syne blant de drivende skyene. «Er dere gode menn?»

Ingen svar. Bare varsomme skritt mot den våte brolegningen. De kom mot ham med spydene sine. Et godt bytte, tenkte de nok. En menneskeskrott mettet bedre enn en grevling eller en hund. Den enøyde stakk hånden sakte inn mellom frakkeslagene. Jegerne kom nærmere, begge med spydene rettet mot ham. Han kunne sanse og føle dem. Bare et par skritt til nå, så ville de bykse frem.

Brått var han på bena. Fra beltet hadde han trukket en krum kniv, og nå gikk han raskt mot mennene. De styrtet mot ham med spydene, men den enøyde smatt unna og snittet strupen på den ene jegeren. Mens han falt, vred han spydet ut av hendene hans. Han grep det like bak odden, en grovhamret bit av blikk. «Vis meg,» sa han til den andre jegeren. «Vis meg at du er en kriger.»

«Ou …»

«Nei.» Den enøyde rettet spydet mot ham. «Hvis du roper på de andre, vil jeg drepe deg.»

Jegeren sto nå med ryggen mot elven. Den døende klansfrenden lå og vred seg ved føttene hans. Jegeren kikket ned i vannet, deretter på den enøyde, liksom han forsøkte å bestemme seg for hvilken død som var den minst smertefulle.

Den enøyde slengte fra seg spydet. «Forstår du hva jeg sier?»

Jegeren knuget spydskaftet i de skitne hendene sine.

Den enøyde la hodet litt over på siden og betraktet ham. Jegeren var ung, ansiktet var barnlig og uten rynker. Han hadde ikke fått sitringene rundt øynene ennå, de som pleide å komme etter mange år med eting av menneskekjøtt. Skjegget var tynt og pistrete. Trolig var moren hans fortsatt i live og ventet på at sønnen skulle komme hjem med mat.

«Si noe, gutt.»

Jegeren slikket seg hastig om leppene og slapp spydet. «Sahim, vær kul. Få meg leve.»

Den enøyde pekte på ham med krumkniven. «Fortell meg hva du heter.»

«Winnie.»

«Jeg vil at du skal føre meg hjem til høvdingen din, Winnie.»

«Høvdingen?»

«Ja, høvdingen. Bossen, sjefen. Han som bestemmer. Kongemannen.»

Winnie så ned på den andre jegeren og blodet som rant ut fra den oppskårne strupen. «Hammer,» mumlet han. «Hammer ruler. Hammer king.»

«Så før meg til Hammer.»

Winnie grep den døde etter foten og begynte å trekke ham mot trappen. Den enøyde plukket opp hatten og sekken.

Midtveis i trappen hadde Winnie lagt igjen fakkelen. Da han bøyde seg for å gripe den, mistet han liket, som rullet ned trappen igjen.

Den enøyde lot gutten streve med liket mens han selv grep fakkelen. Enda en klansmann var kommet til. Han sto øverst i trappen og myste ned på dem. En høy og tynn mann var han, med hareskår og et ildrødt fødselsmerke midt i pannen. Da Winnie kom opp med den døde, vekslet de noen opphissede ord, og mannen med hareskåret fiklet frem en kniv. Men Winnie ristet på hodet. Den enøyde hørte ham hviske: «Den sahim dreper deg, Ali. Den sahim killermann.»

De to mennene ledet an nordover i byen. De holdt seg unna hovedgaten nå, og beveget seg isteden gjennom smågater og smug. Ulene lød fra gatene, både fra hundeflokker og menn. Sulten drev både tobente og firbente til å ta stadig større sjanser, tenkte den enøyde der han fulgte de to. Det var hans håp at han snart fant menn som ikke bare våget seg inn på andre klaners territorier fordi sulten tvang dem til det, men også fordi de var modige. Han trengte modige menn. Det var for å finne slike at han vandret inn i disse stinkende byene. Han hadde et håp om at det fantes annet enn innavl og feighet. Men ennå hadde han ikke møtt en eneste verdig mann.

Noen pilskudd fra broen ledet Winnie og Ali ham inn en dør. Ali gikk foran med fakkelen. De kom inn i en stor hall, og en stank av urin slo mot dem. Ved den ene veggen fantes restene etter en benk. Bare stålrammen sto igjen. Alt treverk og alt av metall som var tynt nok til at det kunne tvinges løs, var borte. Oppe på veggen bak stålrammen kunne noen bokstaver skimtes: ‘AD SSON SAS H TEL’

«Vi opp.» Ali pekte med fakkelen mot en trappeoppgang. «Opp lots, nesten til himmern.»

De gikk oppover trappen. Utenfra hadde den enøyde sett at bygget var blant de høyeste i byen. Klanene likte disse høye blokkene. Fra taket kunne de holde oppsikt med de andre klanenes bevegelser, og de kunne speide etter dyr som forvillet seg inn i byen.

De to klansmennene fortsatte å snakke sammen på det nedbrutte tungemålet sitt. Det var bare rester igjen av det språket som den enøyde kjente, bare bruddstykker av dette tungemålet som menneskene en gang skrev ned i bøker og på maskiner, slik at det aldri skulle glemmes. Hvor lang tid hadde gått siden Tåken? Barna av de få som overlevde endetiden, var stort sett døde nå. To generasjoner hadde levd blant disse brukne byene. Den tredje generasjonen var i ferd med å vokse opp, de var unge menn som Winnie. Menn uten stolthet. Menn uten mot. Det var stunder da han spurte seg selv om det var noen vits i å vandre rundt slik. Kanskje fantes det ikke lenger menn med mot. Kanskje var dette han nå så, menneskehetens siste dødskrampe. En generasjon eller to fra denne ville de ikke lenger være mennesker, men en innavlet og utdøende dyrerase.

Seksten etasjer over bakken kom de opp i den nederste bebodde etasjen. En mann sto i korridoren og holdt seg om testiklene mens de gikk forbi. Han var fullstendig naken, bortsett fra en skyggelue som han hadde dekorert med små knokler og mennesketenner. Bak ham brant det i et bål. En flådd hundeskrott var hengt opp etter noen ledninger i taket. «Dem føkkbrain bor nedi her,» sa Winnie. «Mora til Ali var føkkbrain.» Ali svarte med en sløv latter.

I etasjen over kom de opp i en lignende korridor. «Dem jegerkill-boys bor her.» Winnie løftet hånden og hilste en gruppe menn og kvinner som kom gående. De pekte på den døde han bar over skuldrene. En kvinne kom løpende og rev liket ned på gulvet, før hun satte seg skrevs over det og hylte. Den enøyde så de magre, skitne lårene hennes og de bare føttene med sorte fotsåler. Kan hende var hun den dødes kvinne eller mor. Også hun hadde hareskår. Mange av de som sto rundt og stirret nå, hadde det.

Innover i korridoren hang flere hunder, alle hengt opp etter kabler som var revet løs fra taket. Noen unger krabbet rundt på gulvet.

«Jeg jegerkill-boy,» sa Winnie da de tok fatt på trappen igjen. «Ali også, nesten. Men nå vi går til Hammer.»

Da de kom opp i korridoren over, sto to menn og pekte på dem med spydene sine. Den ene var kledd i en fillete joggedress, den andre i en lang frakk. Winnie vekslet noen ord med dem og forklarte at mannen han hadde med seg, hadde drept Mumma og forlangte å få møte Hammer. De to vaktene ble stående ganske stille da, spydene skalv i de skitne fingrene deres mens de målte den enøyde med blikket. Aldri før hadde det skjedd at jegerkill-boysene brakte fremmede til klanen, annet enn som slaktet bytte. Men nå lå en av klanens jegere over Winnies skuldre, og denne fremmede, en gammel mann var han, sto og stirret på dem med sitt ene øye.

«Jeg vet hvor det er mat,» sa den enøyde. «Ja, store saler hvor bordene er dekket med kjøtt, brød og frukt.»

«Fukt?» Vakten i joggedressen hyttet spydet mot ham. «Fukt? Brød? Faen, hold kjeft. Du kommer her, føkkfjes? Drept Mumma du? Du daumann, føkkfjes!»

«Kanskje det.» Den enøyde smilte. «Men før meg likevel til Hammer. Han vil ønske å vite hvor jeg kommer fra. Han vil ønske å vite om Paradis.»

«Parradis?» Vakten spyttet hånlig på gulvet. «Du mushil-faen? Hammer gidder’ke høre på mushiler, føkkfjes!»

Den enøyde stakk hånden inn bak jakkeslaget. «Mitt navn er ikke føkkfjes.»

«Føkkfjes,» sa vakten og flirte med en glissen tanngard. Den andre vakten lo med ham, Ali også. Bare Winnie ble stående taus.

«Det er stor sorg at så mange år er gått.» Den enøyde så inn i korridoren bak vaktene, hvor mennesker kledd i hundeskinn og rester av presenninger og bilsetetrekk kom gående for å se. «Da jeg våknet opp og så meg rundt, tenkte jeg at det måtte være en ny tidsløkke. Men jeg forstår det ikke, for når Ragnarok nærmer seg, skulle Midgard og Åsgard løpe likt gjennom tiden. Kanskje jeg tok feil når det gjaldt det.»

«Hæ?» Vakten med de dårlige tennene pekte på ham med spydet. «Hva faen, føkk-fjes? Er’u crazymann i huet ditt? Hva faen er’e for babber-jabber som kommer fra kjeften din?»

«Ingen babber-jabber,» sa den enøyde, han søkte fortsatt med blikket innover i korridoren. «Bare før meg til Hammer. Hammer bigboss, ay?»

«Ay,» nikket den andre vakten og dyttet til han med den glisne tanngarden. «Kom an, vi tar’n til Hammer.»

Winnie, som hadde stått og betraktet det hele, nikket. «Sahim vil snakke med Hammer. Sahim killa Mumma føkka kvikk. Sahim blir god jegerkill-boy for oss.»

Vakten med de dårlige tennene spyttet på gulvet foran den enøyde. «Hammer killer denne sahim føkka kvikk-kvikk.»

Vakten ledet dem innover i korridoren. Også her var dørene inn til rommene revet bort, takpanelene likeså. Veggene var brune av skitt og sot, og et bål luet innerst i gangen. Vakten ledet den enøyde, Winnie og Ali helt ned til bålet. Her gikk de inn en døråpning til høyre. De kom inn i en ganske trang gang med enda en døråpning inn til høyre, før de trådte inn i et større rom. Her var gulvet dekket med hundeskinn, og et bål flakket i en gammel, knust tv. Et stort vindu ga utsikt til stjernehimmelen utenfor. Dette måtte være et av de få vinduene i bygget som ikke hadde blåst inn, tenkte den enøyde og festet blikket på mannen som satt foran tv’n. Han var ikke mager, som de andre mennene i klanen, men ganske lubben. Han satt i en lenestol, kledd i militærstøvler, underbukse og en skitten dressjakke. På hodet hadde han en skyggelue som han nå tok av seg. Ungjenta ved føttene hans kom seg på bena og smatt forbi vakten, Winnie og den enøyde. Mannen i lenestolen klødde seg i skjegget og pekte på den enøyde med skyggeluen. «Hvem er han?»

Vakten kom frem til ham. «Denne sahim har drept Mumma. Men sahim sier han vil snakke med deg.»

«Drept Mumma? Faen, for noen føkkbrains dere er.» Han tok på seg skyggeluen igjen og så surt i bålet. «Dere kan ta ham med ut i gangen og slakte ham. Jeg vil ha hjertet.»

Vakten tok den enøyde i armen. «Kom igjen. Er noe føkk, men er bare sånn det er. Må gjøre som Hammer sier. Kom.»

Idet vakten begynte å trekke den enøyde i armen, kom krumkniven frem. Den enøyde snittet ham raskt over ansiktet og spente bena under ham. Vakten hylte og tok seg famlende til øynene. Den enøyde satte foten mot brystet hans. «Be denne mannen slutte å skrike. Jeg har ord å si deg, høvding.»

Hammer grep hardt om armlenene. Øynene i det skitne skjeggfjeset var kulerunde. Winnie trakk seg inntil veggen og sa ikke et ord. Hammer reiste seg sakte og stilte seg bak stolen, slik at han fikk et visst vern mellom seg og denne grusomme fremmede. «Stille,» hveste han. «Vær stille, Henny!»

Den sårede vakten begynte å krype ut av rommet mens han klynket og bar seg. Den enøyde visste at klansmennene samlet seg ute i gangen nå, og at de straks ville styrte mannsterke inn i rommet.

«Hva heter du?» spurte Hammer.

«Der jeg kommer fra, heter jeg Odin.»

Hammer skulte på ham under skyggeluen. «Odin? Har aldri hørt sånt navn før. Hvor er’u fra? Hva gjør’u her?»

«Jeg er fra et sted langt borte. Jeg er kommet hit for å samle.»

«Samle?»

«Ja,» nikket Odin. «Om dagen samler jeg regnbuer. Om natten samler jeg menn.»

«Hæ? Regnbuer? Og menn?»

«Ja.» Den enøyde tok et skritt mot ham, hvorpå Hammer trakk hele stolen med seg bakover. «Men ikke hvilke menn som helst. Jeg samler modige menn. Menn med ære og stolthet. Har du noen slike menn, høvding?»

Hammer svarte ikke. Kanskje forsto han ikke disse ordene.

«Jeg er Allfader,» sa den enøyde og kom enda et skritt nærmere. «I tusen år var jeg glemt av dere mennesker. Så kom Tåken over dere. Dere skapte den giften selv, mennesker. Dere brakte deres egen undergang. Og se på dere nå.» Odin vugget oppgitt på hodet mens han betraktet den halvnakne mannen som gjemte seg bak stolen. «Dere er ynkelige. Men blant dere må jeg lete etter gode menn. Rettskafne og modige menn. Langt har jeg vandret. Ennå har jeg ikke funnet noen, men jeg kan ikke gi opp.»

Hammer pekte på ham med en skjelvende finger. «Din føkker! Dem killerboysa dreper deg! Jeg eter hjertet ditt, sahim!»

«Jeg kan ta ditt liv.» Den enøyde holdt fortsatt krumkniven, og nå kom han enda nærmere den vettskremte Hammer. «Det koster meg ingenting. Men du er redd. Du er ingen kriger. Det ville ikke vært noen ære i å sende deg til Helheim.»

«Hjælp!» Hammer trakk lenestolen med seg inn i et hjørne og dukket ned bak stolryggen. «Hjælp meg, for faen!»

Og nå stimlet mennene sammen i døråpningen. Den hylende vakten hadde tilkalt deres oppmerksomhet. Hammer ropte til karene, de måtte drepe denne fremmede, denne sahim! Ja, de måtte stikke ut det ene øyet han hadde igjen og skjære ut hjertet hans! Og med et hyl som fra en flokk gale hunder styrtet de inn i rommet.

*

Da solen steg over byen, satt Odin alene i Hammers lenestol. Hundehammene på gulvet var tilsølt med blod. Fem døde menn lå her inne. Mange flere lå i korridoren utenfor. De overlevende hadde flyktet og tatt med seg sine kvinner og barn. Ingen gode menn hadde han funnet. Ikke en eneste. Det virket håpløst.

Odin ble sittende i lenestolen mens solen steg. Vinduet vendte mot øst, og gjennom skitt og sot kunne han skimte hvordan bygningene tegnet lange skygger i gatene. Han kunne reise seg og kikke ned på bilvrakene og de mange skiltene som en gang fortalte menneskene hva de skulle kjøpe, hvor de skulle kjøre og hvordan de skulle leve. Eller han kunne bli sittende her og glane på glørne i den knuste tv’n. Han kjente alle disse tingene. Han var ikke fremmed for menneskenes verden. Før i tiden dro han ofte hit. Han søkte etter gode krigere, menn han kunne hisse til hevn eller krig, slik at de kunne gjøre seg fortjent til en plass i Valhall. Eller han dro hit for å finne kvinner. Vakre midgardskvinner, ildfulle og lidenskapelige. Kvinner var en svakhet ved ham. Det hadde alltid vært slik med ham. Og til slutt gikk det galt. Frøya forhekset ham. Hun kastet ham i dvale. Og da han våknet, var det for sent. Åsgard var igjen i krig, og i slaget om Folkvang ble han spiddet på sitt eget spyd. Og døden brakte ham til menneskenes verden. Lenge vandret han omkring i det utarmede landskapet og undret seg over dette. Hva gjorde han her? Hvilket formål var det med dette? Til slutt innså han at han måtte komme seg tilbake til Åsgard. Og han ville ta med seg de siste gode menn fra menneskenes verden. Han ville galdre regnbuebroen opp på ny, og de ville vandre til Åsgard for å kjempe på Vigrid i det aller siste slaget.

Da hørtes skritt ute i korridoren. Odin grep spydet han hadde stilt inntil lenestolen og sto opp. Hva slags mann var det som våget seg tilbake hit? Kunne det være at det likevel fantes en med mot blant klanens menn?

En skikkelse kom til syne i døråpningen.

«Kom inn.» Odin vinket ham til seg. «Kom inn i lyset, slik at jeg kan se deg.»

Da så han det. Dette var ingen mann. Det var en kvinne. Hun var kledd i en lang kappe av sammentråklede bilsetetrekk og hadde en hette av hundeskinn over hodet.

«Stans.» Odin pekte på henne med spydet.

Hun tok av seg hetten. Odin kjente henne igjen. Det var hun som hadde sittet så lydig ved høvdingens føtter. Nå så han at hun var svært ung, kanskje bare femten vintre gammel.

«Jeg kjenner deg igjen. Hvorfor kommer du hit?»

«Jeg hørte hva du sa, sahim. Jeg vil bli med deg.»

Odin betraktet henne mens hun sto med blikket i gulvet og nakken bøyd. Dette var ingen kriger. «Spring av gårde til klanen din, jente. Hvor de enn gjemmer seg.»

«Dem er ikke min klan. Dem fanga meg.»

Så hun var en slave, tenkte Odin. Klanene gjorde slik av og til. Hvis de fikk tak i en ungjente fra en av de andre klanene, brukte de henne til avl.

«Bærer du barn nå?»

Hun ristet på hodet.

«Du ble igjen da de andre flyktet. Du viser mot.» Odin tok på seg sekken. «Ta med deg et spyd og bli med meg. Vi skal finne flere som deg.»

Jenta plukket opp et av spydene som lå slengt på gulvet og fulgte Odin ut i korridoren.

Kapittel 2

Tyrs gård

Det var fortsatt natt, men Tyr satt våken ved langbordet. Han hadde tråkket ned i støvlene sine, trukket på seg ullkoften og slengt en kappe over skuldrene. Det var kaldt, og vinden ulte rundt husveggene. I en drøm hadde han sett ham: Bure hadde kommet inn. Med rykkvise bevegelser hadde han gått inn i stuen og satt seg ved ildstedet. Der hadde han sittet, grå i huden og med matte, døde øyne. Så hadde han vendt seg mot dem, der de lå varme og søvnige i sengen. «Tyr,» sa han. «Du må bli med meg sørover. Ragnarok har begynt.»

Tyr våknet da. Han smøg seg ut av sengen og trakk skinnfellene rundt Inai. Så la han noen vedkubber over glørne og blåste ild, før han satte seg her ved bordet.

Det var ikke den første gangen han våknet slik. I det siste hadde det skjedd ganske ofte. I drømme så han Bure i skikkelse av en dødning, han kalte ham til kamp i sør. Noen ganger drømte han at Frøya og broren hennes trengte seg inn i langhuset og tok Inai fra ham. Frøya og valkyriene satte henne på en hest og red ut av dalen. Selv ble han bundet til husveggen, og Frøy kom frem mot ham med kniven og skar av ham den ene armen han hadde igjen.

Men ingen drømmer kunne plage ham så lenge han holdt seg våken. Så han satt ofte ved langbordet nattestid. Han lyttet etter den vislende lyden av ski mot snø, eller dempede stemmer ute i natten. Men han hørte aldri annet enn ulvehyl og kanskje en ravns kall ute i skogbrynet. De var trygge her, sa mennene. Ingen vane ville våge seg nordover i denne vinterkulden.

Tyr gikk bort til ildstedet, la to bjørkekubber på glørne og stakk noen mindre kvister mellom dem. Så lente han seg ned og blåste.

Ilden grep snart om veden. Tyr ble stående mens han kikket opp gjennom røykluken i taket. Noen ganger kunne han stå slik og tenke at hvis Bure, Tor, Vidar og de andre fortsatt var i live, sto de kanskje slik og skuet opp mot stjernene og drømte om frihet. Kanskje hvisket de til hverandre at han ville befri dem. Kan hende hadde de hørt om angrepet på Folkvang, og trodde at han ville lede et hærtog for å befri de trellbundne einherjene og jotnene og drive vanene ut av Åsgard. Men han hadde sviktet dem. Som en niding hadde han flyktet opp blant disse fjellene. Og nå sto han her igjen, verkende av uforfylt hevn og pinet av vissheten om at han hadde overlatt sine trofaste menn til fienden. Og ikke bare dem hadde han sviktet. Hundene hans, Orion, Gerhardt og Fredrik, sto nok lenket i en eller annen vanegård nå, hvis de ikke var blitt drept. Og hva med Ildgange og Frosthov? Han hadde etterlatt dem i stallen på Videgården, og siden visste han ikke hva som hadde skjedd med dem. Surt og hans hær av ildjotner hadde tatt veien nordover gjennom Videskogen. Hadde de tatt hestene med seg da de kom til Vidars gård? Eller hadde de latt dem være igjen og overlatt dem til en usikker skjebne?

Slike tanker plaget ham hver eneste dag. Verst var det tidlig om morgenen, før de andre våknet. Da kunne han bli sittende med disse tankene helt til det verket i hodet. Når dagen kom i gang, var det alltid noe å gjøre. Hvis det hadde snødd eller blåst, måtte tunet måkes. Kanskje skulle noen av karene på jakt, og da måtte det pakkes tørket kjøtt og skinnfeller. Gode piler måtte stikkes i kogre, og buene måtte smøres med dyrefett. Trær måtte hogges og vedkubber måtte kløyves. Men tankene om hva som skjedde i sør, slapp ham aldri helt. For sannheten var at de hadde flyktet. Og det hvilte skam over ham for det. Nå sto Odins spyd Gungner inntil veggen her i langhusets mørkeste hjørne, og hevnen var uforfylt.

Inai snudde seg under skinnfellene. Lysskjæret fra bålet traff ansiktet hennes. Det lange, blonde håret lå utover puten. Hun strakte ut den ene armen, søkte under skinnfellen ved siden av seg, men da hun ikke fant ham, ble hun liggende stille. Øynene hennes var lukket. Ansiktet var rolig. Bekymringsløst. Inai hadde funnet fred her oppe. Hun hadde lagt krigen bak seg. Her oppe blant fjellene var hun lykkelig, sa hun. Her ville hun leve.

Han burde tenke som henne. Hadde han ikke reist gjennom død og lidelse for å hente Odd hit? Til Midgard og tilbake. De omkom i Åsgard. Og Emma med dem. En tåke av gift og død grep dem og tok livet av dem alle. Så våknet de opp hos Loke og sønnen hans Nare. Loke galdret liv og styrke i dem og kalte dem senere til kamp mot Frøya, som holdt Inai fanget.

Tyr satte seg ved bordet, der han ble sittende og se på henne. I lange stunder kunne han sitte slik. Fangenskapet hadde gjort henne mager, og hun hadde fått rynker rundt munnvikene og øynene. En ung kvinne var hun ikke lenger, men hun var vakrere enn noensinne. Hennes smale ansikt hadde en ro over seg, en ro som ofte kunne smitte over på ham. Og han trengte det. Hans sinn var et opprørt hav. I det herjet malstrømmer av vonde minner og stormende, vilt hat. Men hun kunne få malstrømmene til å stanse og stormene til å stilne. Når hun rørte ved ham, la bølgene seg, og han kjente at også han ønsket fred nå.

Tyr gikk bort til bålet og la enda en vedkubbe på ilden. Skulle han gå til sengs igjen? Hun kunne være kjærlig mot ham om morgenen. Varm og myk krøp hun inntil ham. Hun likte å ligge med hodet på armen hans. Hennes smale hånd la seg til hvile på brystet hans. Og han holdt henne om ryggen og kjente denne søvnige roen i henne. Han ville også kjenne en slik ro, dypt i sjelen ville han kjenne den. Men noen ganger kjente han bare piskarrene på ryggen hennes.

Det knitret i bålet. Han så gnistene sveve opp blant takbjelkene og ut av luken i taket. Fortsatt var himmelen sort. Men det var den tiden på året nå. Nettene var lange.

Hun trakk til seg armen og knep igjen øynene. Hvilke minner plaget henne nå? Han gikk bort og satte seg på sengekanten. Flere ganger hadde han spurt henne om hva vanene gjorde med henne. De hadde pisket henne. Men hadde de gjort verre ting med henne også? Han hadde sett henne dypt i øynene da han spurte om det. Hans største frykt var at de hadde tvunget seg på henne. Men de hadde ikke det. Inai hadde selv hørt Frøya snakke til fangevokterne. Hvis de rørte henne på den måten, ville Frøya kappe manndommen av dem. Inai var et åte som hun skulle bruke til å lokke Tyr til seg. Når tiden var inne, ville han legge ned sine våpen og oppfylle sine plikter som Frøyas ektemann, og han ville gjøre det for å spare Inai for fornedrelse og en pinefull død. Så Inai skulle ikke røres. De kunne ikke risikere at Tyr, når han først hadde oppfylt sine plikter som ektemann, ville finne ut at de hadde voldtatt kvinnen han elsket. Mange liv ville gå tapt da. For Frøya kjente Tyrs voldsomme sinne og hans evne til å spre ødeleggelse og død.

Tyr tok av seg kappen og la den på gulvet. Han trakk koften over hodet og sparket av seg støvlene. «Hmm …» Hun minnet ham om en katt når hun laget den lyden. Hun strakte ut hånden og strøk ham over korsryggen. Fingrene hennes var varme. «Kom …» Hun krøp nærmere, hun la seg helt inntil ham. Armen hennes kom rundt ham, hånden hennes strøk ham over magen nå. Tyr satt med ryggen mot henne. «Snart,» hvisket han.

Hun ble liggende stille igjen. Tyr ble sittende og glo i bålet, inntil han tok frem sverdet som han hadde liggende under sengen. Han førte det sakte fremfor seg og så ilden glimte i det speilblanke stålet. Bladet var ganske bredt, og hadde en rett blodrand nesten helt ut til spissen. Tverrstangen like foran hånden hans var rak, og hver ende av stangen var formet som et villsvinhode, med støttenner og spisse ører. Skjeftet var surret med lær og endte i en ganske stor kule som veide opp for sverdbladet. Dette var Heimdals sverd. Forræderen Heimdal. Svake Heimdal, han vanene kjøpte med vin og kvinner.

Tyr la fra seg våpenet, stakk armen innunder sengen og trakk frem Inais sverd også. Han kjente det våpenet godt. Han tok vare på det da hun ble sendt til Midgard, og Gaur gjemte det for ham da han selv måtte reise til menneskenes verden. Så vendte han tilbake, og Inais sverd kom frem igjen. Og Tyr leste ordene han risset på bladet før han dro. Slik at han kunne huske hva han forlot.

‘Jeg er Ty. Når dette er skrevet, drar jeg til Midgard. I dag er sekstitredje år av Åsgards trettiandre alder. Til Midgard for å være hos Inai. Hun er min kvinne. Jeg elsker Inai. Odin sier jeg vil glemme. Men om jeg elsker henne her, vil jeg elske henne i Midgard.’ Slik lød runene han hadde risset på bladets ene side. På den andre siden sto det: ‘Odin lover å vente til Inai er død. Da vil han hente meg. Jeg skal vite dette: Frøy, Frøya, Njord er fiender. Alle vaner er fiender, vil alltid være fiender. Disse kan jeg stole på: Odin, Tor, Brage, Vidar, Frigg. Heimdal er min venn. Bure er min væpner. Stol ikke på Loke.’

Han burde lyttet bedre til sitt eget råd. For Loke forrådte ham. Loke lokket ham inn i Frøyas hall. Han var prisen Loke måtte betale for at Frøya skulle løslate Odin. Men Loke ble selv lurt. Frøya hadde aldri tenkt å gi fra seg Odin. Da Loke forsto det, var det for sent. Han ble selv fanget, og Heimdal drepte sønnen hans.

Det var tider da han kjente medynk med Loke. Han kunne tilgitt ham og låst ham ut da de flyktet. Nå satt han vel fortsatt innesperret i fangehullet under Frøyas hall. Vanæret. Ydmyket. Forhatt av både æser og vaner.

«Kjære.» Hun strøk ham over ryggen med håndbaken. «Legg deg igjen.»

Han la seg ned. Siden han hadde mistet høyrearmen, lå han på Inais høyre side. Han ville ikke ligge og skubbe armstumpen mot henne, og bare når hun lå på hans venstre side, kunne han holde omkring henne. Hun krøp inntil ham, varm og myk. Han kjente brystene hennes mot siden og la hånden om livet hennes. Inai likte det. Hun kysset ham på skulderen og la hånden på brystet hans. Så ble de liggende slik, og snart kunne han høre på pusten hennes at hun hadde sovnet.

Det tok lang tid før solen sto opp. For Tyr føltes det som to eller kanskje tre timer. Han regnet fortsatt tiden i timer, selv om det ikke fantes en eneste klokke verken i Åsgard eller Jotunheimen. På et vis var tiden blitt stående stille her, selv om årene og aldrene gikk fremover. Menn og kvinner våknet stadig her etter at de hadde dødd i Midgard, men selv om de kanskje husket hvordan tingene i Midgard satt sammen og til og med kunne bygge dem, ville nesten ingenting av det som hørte Midgard til virke her. Og mens årene gikk, og æsene fikk spise av Iduns gullepler for å holde seg unge, svant minnet om livet de en gang levde i menneskenes verden.

Men noe husket de alltid. Der Tyr gikk og dyttet på snøskuffen, syntes han å erindre at i Midgard hadde de maskiner til slikt arbeid. Snø fantes ikke der, men om sommeren gikk han ofte og dyttet en slags tralle foran seg på plenen foran huset, og trallen durte og kappet gresset kort. Hadde det falt snø i Midgard, ville menneskene der helt sikkert funnet opp en maskin som kunne skuffe den vekk. Likevel kjentes det godt å slite, tenkte Tyr der han gikk fremover med enden av skuffens skaft mot magen. Og frokosten smakte godt etterpå.

Med Tyr var det elleve menn på gården, og fem av dem var nå i ferd med å måke plassen mellom bygningene. Det hadde snødd i løpet av natten, og vinden hadde pakket snøen i store fonner. Walter, Bjørn, Scott, Odd og han selv skjøv hver sin skuffe ut mellom stallen og fjøset. Olaf sto og hogg ved inne i stallen, mens Arthur bar favner inn i gårdens andre langhus, der Inai og Emma var i gang med å koke grøt. De hadde funnet mange sekker med havre der inne, heist opp under takbjelkene slik at musene ikke skulle komme til. Det måtte ha vært Gaurs hemmelige matlager, en skatt han hadde gjemt unna til dårlige tider.

Jeremiah og Halgrim hadde dratt på jakt allerede før det lysnet, de hadde spent på seg skiene og forsvunnet i mørket. De ville dra nordover i dalen og skyte ryper om de fant noen, og om været var godt, ville de gå noen dager til og se om de kunne spore hjort eller elg. De trengte kjøtt og måtte benytte klarværet til å jakte.

«Vi klarer dette,» sa Odd da Tyr skjøv en ny skuffe bort til haugen mellom fjøset og stallen. «Gå inn du, pappa.»

Tyr bare ristet på hodet og trakk skuffen med seg til den andre enden av gårdsplassen. Han kunne måke like godt som enhver annen mann. Det fantes ikke den ting han ikke kunne gjøre, utenom å skyte med bue. Av den grunn tok han ingen vakter oppe i ravinen. Dette siste hadde de hatt en stor krangel om. De hadde samlet seg rundt langbordet inne hos einherjene, og hver eneste mann hadde sittet og skult ned i bordet. Ingen våget å si Ty Ar imot. Men Inai gjorde det. Hun ristet på hodet av denne uvettige stoltheten hans. De hadde snakket om å bygge en steinhytte i ravinen, slik at de kunne ha to menn på vakt der til enhver tid. Olaf hadde fått med seg et bronsehorn da de kjempet seg ut av Folkvang. Hvis de oppdaget vaner på vei gjennom ravinen, ville vaktene blåse i hornet. Over to hundre piler hadde de laget. De hadde barket rake kvister og smidd spisser med mothaker. Vaktene ville bli igjen oppe i ravinen og drepe så mange av vanene de klarte, mens de nede på gården spente reinsdyrene for sleden og dro nordover.

Det var denne vaktordningen Tyr hadde krevet å få være med på. Da Scott hadde sagt at dette var en plikt Tyr burde overlate til mennene sine, hadde Tyr slått neven i bordet. Et voldsomt raseri hadde blusset opp i ham. Trodde Scott kanskje at han ikke dugde som kriger?

Men Inai snakket ham til rette. Hun reiste seg ved bordet og sa at han burde lytte til mennene sine. De var alle store krigere, og hadde selv ledet avdelinger i einherjehæren. Scotts råd var klokt, sa hun. For hvis vanene kom, var det for å drepe Ty Ar. Og med bare én arm dugde han ikke som bueskytter oppe i ravinen. Skulle hun og Odd miste ham igjen, bare fordi han var sta og dum?

Einherjene hadde aldri hørt noen snakke slik til hærføreren sin. Da Tyr svarte at flere av mennene i dette rommet hadde både kvinne og barn i Åsgard, og at hans liv ikke var mer verdt enn noen annen einherjes, freste Inai mot ham i sinne. «Kan du ikke høre på fornuft?» Så grep hun seg til hodet og trakk det lange, lyse håret hardt bakover, før hun gikk ut.

Etter det ble einherjene sittende tause en liten stund, før Bjørn løftet suppeskålen og slurpet i seg en munnfull. «Kvinner,» kremtet Olaf og klødde seg på magen. Da Tyr ikke sa noe, nikket Walter. «Ja,» sa han. «Sånn er det med kvinner.» Deretter strøk han seg nedover det lange, gråsorte skjegget sitt og skottet bort på Emma, som satt ved Odds høyre side med et ullteppe om de smale pikeskuldrene sine.

Det ble Emma som måtte gå ut og fortelle Inai at det ble slik Scott hadde foreslått. Tyr ville ikke ta vakter i ravinen.

Da tunet var ryddet for snø, gikk alle inn i langhuset der einherjene holdt til. Siden det bare var fire køyer der inne, hadde mennene lagt hauger med granbar rundt ildstedet. Der sov de med føttene mot ilden og sverd ved siden. Ingen av dem sov i sengene, for det syntes dem galt at noen av dem skulle ligge mer behagelig enn de andre. Det var bare Odd og Emma som la seg i køye om kvelden. Emma var jo bare en jentunge, og Odd var nærmest blitt truet til å sove i en av køyene. Han var jo sønn av einherjenes høvding. Annet sømmet seg ikke.

Her inne var det ganske likt som i langhuset til Tyr og Inai. Huset besto av ett stort rom. Det fantes ingen vinduer. Ildstedet var midt i rommet, og i taket fantes en åpning, omtrent en armlengde bred og lang. Her var åpningen dekket av et lite tak, slik at det var umulig å se himmelen. En gang var det et slikt tak over røykluken på Tyrs langhus også, men vinden måtte ha revet det av. Og Gaur var gammel og sliten de siste årene, tenkte Tyr. Bergjotnen hadde hatt nok med å livberge seg, om han ikke skulle klyve på tak og snekre i tillegg.

Grøtgryten hang over ilden, og Inai sto med en lang tresleiv og rørte. Mennene tok skålene fra bordet og stilte seg i en uryddig kø. Inai ga dem fire store sleiver hver. Scott sto sist i køen og hadde med seg Tyrs skål, som Inai fylte før han tok den med til enden av bordet, der Tyr hadde satt seg.

De spiste i stillhet. Mennene var sultne etter snømåking og vedhogging, og de visste at det ikke ble mat igjen før langt utpå dagen. Tyr betraktet mennene mens han spiste, han så de kraftige nakkene deres mens de bøyde seg over grøtskålene og hvordan de gomlet i seg den dampende grøten og sølte i sine store, bustete skjegg. Disse karene hadde levd lange liv her i Åsgard, og noen av dem hadde tjent ham i hundreder, kanskje tusener av år. Med jevne mellomrom hadde de reist til Gladsheim og fått spise av Iduns gullepler, og slik hadde de holdt alder og sykdom borte. Men gulleplene tok også stadig mer av minnene fra dem. Han hadde ikke snakket med dem om dette. Han visste ikke hvor mye de husket fra livet som menneske, eller om de husket noe i det hele tatt. Men han visste at disse mennene var blant de ypperste krigerne i einherjehæren. Frøya hadde ansett dem som så farlige at hun hadde låst dem inn i fangehullene under hallen sin, der hun selv kunne holde øye med dem. Som med alle einherjer, hadde disse mennene levd og dødd med både mot og ære i Midgard. Etter døden hadde de våknet opp i Utgard eller Åsgard og blitt hentet til einherjehæren, og han hadde selv sett til at de ble trent hver eneste dag. Som jernstykker på en smeds ambolt hadde han formet dem. Han hadde hamret dem til sterke klinger og gitt dem skarpe egger. Han hadde gjort dem ubrytelige. Med tiden hadde disse mennene vist at de ikke bare var gode krigere, men at de også hadde evnen til å lede andre menn. Så de fikk i sin tur ansvar for hver sin styrke i hæren. Karene som satt her rundt langbordet med ham, var vant til at menn bukket for dem og kalte dem ‘herre’. Selv bukket de bare for Tyr.

Tyr grep trekruset. Inai og Emma hadde satt krus til dem alle på bordet og fylt dem med vann. «For Åsgard!»

Mennene slapp grøtsleivene og grep krusene sine. «For Åsgard!»

Krusene ble hevet. Mennene drakk.

«Og for Odin!» la Scott til.

De skålte igjen. Da Tyr satte fra seg kruset, vekslet han blikk med Inai, som satt like til venstre for ham. Hun hadde også hevet kruset for Odin. Hun gjorde det for hans skyld. For Inai hadde ingen grunn til å hedre Odin slik. I grunnen hadde han det ikke selv, heller. Likevel, han skålte for Odin. Tyr hadde tenkt lenge og vel på dette med Odin, og bestemt seg for at han skulle minnes ham ikke bare som æsenes konge, men som en god mann. Det var hans kjærlighet til Frøya som gjorde ham svak. Og til slutt måtte han bøte med livet for det.

Grøten smakte godt. Den gjorde alltid det når de hadde vært ute og måkt snø. Karene smattet og åt. Inai kokte alltid nok til at de kunne forsyne seg to ganger. Den som fikk i seg grøten først, fikk først gå og forsyne seg igjen.

Igjen så Tyr på Inai. Hun satt rettere i ryggen enn mennene, og hadde tatt seg mindre grøt i skålen. Inai smilte til Emma, som satt ved den andre siden av bordet, på Tyrs høyre side. Staven hadde hun støttet inntil bordenden. Inai og Emma tilbrakte mye tid sammen, og han likte å tenke at Inai var blitt en slags mor for henne. Så da burde han kanskje hatt en slags farsrolle, men Odd hadde helt fra første stund tatt på seg den rollen. Tyr hadde undret seg over dette. Hvordan kunne det ha seg at hans sønn, som til tider kunne virke kald og hard, tok Emma inn under sine vinger? Han hadde trodd at sønnen så seg selv i henne, at han på et vis forsøkte å redde seg selv når han tok vare på henne. Men nå visste Tyr at det var mer ved denne besynderlige omsorgen sønnen viste. Emma var blitt barnet han selv aldri fikk.

Etter frokosten trente de. Tyr sto sammen med Inai og Emma og betraktet stokkekampene på tunet. Mann kjempet mot mann, slik de ofte gjorde det på slagmarken. I selve navnet ‘einherje’ lå at hver mann kunne slåss uten hjelp av verken spydmann eller bueskyttere. I kamp var hver einherje som regel bevæpnet med både bue, piler, skjold og sverd eller øks. Hver mann var i seg selv en hærstyrke. Mann mot mann var einherjene overlegne, og det var denne daglige treningen, år etter år, som gjorde dem så gode. Tyr fulgte nøye med på karene mens de øvde stikk og hogg. Den ene einherjen lot den andre angripe, og forsvarte seg ved å slå vekk stokken. Siden de nettopp hadde begynt, var bevegelsene rolige, og det kunne nesten se ut som om mennene danset en besynderlig dans med stokkene sine på tunet. Underlig var det å se de kraftige stridsmennene flytte seg rundt hverandre mens de hele tiden utvekslet stokkeslag. Det var intet tungt eller voldsomt ved bevegelsene deres. De gled nærmest rundt hverandre, og kikket av og til ned på motstanderens føtter eller armer og rettet på hverandres bevegelser.

Men dette var bare den første delen av treningen. Da mennene hadde danset krigsdansen sin en stund, ba Tyr dem kjempe fritt. Mennene trakk noe lenger fra hverandre, før de gjøv løs på hverandre og trakk seg unna igjen. De lignet nå på bukker, syntes Tyr, bukker som stanget mot hverandre. Fortsatt holdt mennene litt igjen på slagene, og fortsatt kunne de av og til stanse opp og peke på motstanderen for å bemerke en fotbevegelse, en åpning i forsvaret eller annet som kunne koste dem livet i en ekte kamp.

Tyr likte å se mennene øve, og han kjente en stor tilfredshet ved å vite at han selv hadde trent hver eneste en av dem. Han hadde vært einherjenes leder i mange, mange mannsaldre.

Selv om alle disse einherjene var dyktige krigere, var kanskje Scott den fremste av dem. Tyr hadde derfor gitt Scott et viktig oppdrag: Han skulle trene Odd. Sønnen skulle lære å kjempe med sverd, øks og kniv. Han skulle lære å bruke bue, og han skulle lære om hvordan vanene tenkte og hvordan de pleide å kjempe. Scott ville undervise Odd i alt dette. Han hadde sverget høytidelig på det inne ved langbordet mens de satt samlet til kveldsmat, en av de første dagene etter at de ankom gården.

Nå var Scott i ferd med å lære Odd et forsvar mot magestikk. Som alltid gjaldt einherjenes to viktigste lover for forsvar: Ved å angripe først, slapp en kriger å bekymre seg for å bli angrepet. Men hvis et angrep kom, var det best å ikke være innen fiendens rekkevidde. Nå forsøkte Scott å lære Odd at han måtte holde seg utenfor rekkevidde av stokken. Det var først når Odd så en åpning, at han raskt skulle gå inn og angripe.

Det var grålysning da mennene kom ut fra langhuset og begynte å måke. Nå var det for lengst blitt lyst. Mennene holdt fortsatt på og trente med stokkene sine. Det var to mot én nå. De øvde på å forsvare seg mot to fiender. På slagmarken var det sjelden en einherje ble angrepet av bare én kriger av gangen. Siden vanene visste at de var underlegne i kampferdighet, gikk de gjerne flere sammen når de angrep en einherje. Og nøyaktig som på slagmarken, angrep mennene på tunet samtidig og fra forskjellige vinkler. Som en avslutning på treningen kunne Tyr ofte la einherjene angripe ham fire eller fem samtidig. Fire eller fem menn ble ansett for å være det antall vaner en einherje kunne klare seg mot.

Siden einherjene nektet å slåss mot Inai, måtte hun trene med Tyr. De pleide å vente til einherjene var ferdige, og det gjorde de denne morgenen også. Da mennene sto svette og slitne og åt snø for å slukke tørsten, gikk Inai og Tyr inn til midten av tunet med hver sin stokk. De utvekslet først noen sidehogg, før de gikk over til magestikk. Snart begynte Inai å bevege seg raskere, og Tyr møtte angrepene hennes og angrep selv. Tyr kviet seg for å la stokken treffe kroppen hennes, noe mennene alltid så, og mumlende bemerket der de sto og betraktet dem. Tyr visste at han burde kjempe mot henne slik han ville kjempet mot en einherje, men det var som om armen hans nektet å la stokken treffe henne. Han gjorde henne ingen tjeneste på den måten, og Inai slo stadig i stokken hans med sin og ba ham friske opp angrepene. Selv utviste hun ingen nåde, og traff ham stadig med stokkeslagene sine. Hun forsøkte å late som om han hadde begge armene, siden hun neppe ville møte enarmede krigere på slagmarken. Hun hadde bedt Tyr om å bevege seg som om han holdt to sverd, et i hver hånd, og akkurat dette klarte Tyr godt. Han gjorde noen rykkvise bevegelser med høyre skulder, det var hans usynlige arm som angrep, og da forsvarte Inai seg mot det usynlige sverdet. Han kjempet slik før han mistet armen, med en lang dolk i hver hånd. Han var kjent for det.

Tyr klarte som regel å komme inn på henne til slutt, han låste sverdarmen hennes under sin og sto tett på henne, og da nikket Inai til tegn om at han skulle spenne henne ned i bakken. Gjorde hun det med vilje? Han mistenkte det noen ganger. Lot hun ham vinne, slik at mennene skulle tro at han fortsatt var uovervinnelig? Gjorde hun det fordi hun visste at det ville vært stor vanære hvis noen, og særlig en kvinne, fikk beseire selveste Ty Ar? Han hadde spurt henne, men hun svarte bare at det var fordi hun kunne bli spent ned slik på slagmarken også.

Etter treningen tok mennene til med dagens gjøremål. Reinsdyrene måtte tas ut av stallen og føres opp i dalsiden, slik at de kunne sparke i snøen og spise mose og lav. Trær måtte felles og bæres til tunet. Ikke bare trengte de ved, men siden gården lå forlatt i mange år, hadde alle takene utenom på hovedhuset brutt sammen. Taket over langhuset der mennene nå sov, hadde de allerede reist, og nå var de i gang med stallen og fjøset. Det var annet arbeid å gjøre også, det var nok å ta tak i. Skinnene fra forrige jakt måtte skrapes og spennes opp til tørk, og Inai hadde bestemt at det skulle sys en ny vinterkofte til Emma. Og så måtte noen klyve opp på langhusene og spa vekk snøen som hadde lagt seg i løpet av natten. Lot de snøen legge seg for dyp der, brøt takene sammen igjen.

Selv om Tyr måkte snø og ofte hjalp til med å bære ved, lå ikke gårdsarbeid for ham. Når han sto og betraktet mennene som drev med sine gjøremål i stallen eller på tunet, innså han at han hadde levd som krigerhøvding så lenge at han vanskelig kunne vende hele sin oppmerksomhet mot arbeidet på gården. Han var blitt som en gammel ulvehann. Alltid på vakt, aldri helt i ro. Stadig kikket han sørover i dalen. Fra gårdstunet kunne de se dalskrentene omkring, og han kunne skimte skyggen oppe i fjellsiden i sør. Der lå fjellpasset, en trang ravine som ledet fra dalen og ut til det høyereliggende fjellplatået utenfor. Ravinen var den eneste veien inn til dalen for den som kom sørfra. Stadig kikket han opp dit. Frykten for at vanene skulle finne dem, slapp ham aldri helt.

Inai hadde snakket med ham om dette og sagt at han satt fast. Hun hadde pekt på hodet sitt. «Her inne,» hadde hun sagt. «Her sitter du fast.» Med det mente hun at han hadde vansker med å gi slipp på det som hadde vært. «Krigen er over,» kunne hun si. «Æsene tapte. Vanene vant. Men vi kom oss unna, Tyr. Nå er vi en familie igjen.»

Jo, de var en familie igjen. Men hva med Scott, Olaf, Arthur og de andre einherjene? De hadde også familier. Men deres familier var blitt igjen i Åsgard, og ingen visste hva som hadde skjedd med dem. Hvilken skjebne som hadde tilfalt Bure, Vidar, Tor og de andre, kunne de heller ikke vite. Han visste bare at han hadde forlatt dem. Sviktet dem. Tyr kunne spenne på seg skiene og følge sporet sørover i dalen. Ut gjennom det vesle skogholtet sør for gården sto han. Han gikk et godt stykke opp i dalsiden og ble stående der og stirre. Mot fjellene i sør. Mot fjellpasset. De befant seg i det sørlige Jotun, med Vigridsletten i vest og Yggdrasil i sør. De var skjult blant fjellene, men likevel ikke mange ukers vandring fra æsenes land. Kanskje han burde samle mennene og dra tilbake. Det gikk rykter om at det fantes små grupper med einherjer nede i Utgard, menn som holdt seg i skjul for vanene og bare ventet på en anledning til å fortsette kampen. Han ville finne disse mennene. Så ville han forsøke å få rede på hvor Surts styrker sto. Kanskje de allerede befant seg i det midtre Åsgard, i kamp mot vanene. Og når han tenkte slik, kjente han at han måtte vandre sørover igjen. Selv om Surt og ildjotnene var en gammel fiende, var de nå allierte. Og bare med hjelp av Surt kunne de klare å jage vanene ut i havet.

Men så kjente han den kalde vinden fra fjelltoppene, og han innså at han bare var en sliten og enarmet mann som sto der på skiene sine og drømte. Nå hadde han fått både sin kvinne og sin sønn tilbake, og var det ikke det han alltid hadde ønsket seg? I over tjue år satt han her på gården og savnet henne. Nå var både hun og Odd hos ham. Gikk han sørover, satte han både seg selv og dem i fare. De kunne få et godt liv her oppe. Han kunne ta med Odd nordover til jotunklanene, kanskje han kunne finne en kvinne der. Jotunkvinnene var vakre, og de gikk for å være både kjærlige og trofaste. Odd ville like dem. Og som Tyrs sønn ville han neppe få problemer med å få foreldrenes godkjennelse. Tyr visste at han var vel ansett blant de fleste jotunklanene, og at han burde vende blikket nordover istedenfor å stå slik og skue mot fjellpasset. Han var jo selv jotne. Disse fjellene var hans hjem.