Bjørn Andreas Bull-Hansen

Jotnens

hjemkomst

Roman

Til Tir og Brage

Til O., S. og M.

VSSI

Midgard er stedet der sjeler blir født inn i kjøtt og blod.

Ut fra livet vi lever i Midgard, blir ferden videre bestemt.

De feige og svake,

trellsjelene som følger de andre og gjør som de andre,

de som lar seg kue, reiser til Nivlheim.

De som viser mot og styrke,

blir hentet til Åsgard.

KAPITTEL 1

En enøyd gjest

Rommet var fullt da Tyrar kom inn. Han lukket døren etter seg og trakk opp skjorteermet. Klokken var fire minutter på ti. Heidi hadde tatt plass i den nest fremste stolraden. Hun fikk øye på ham og nikket kort. Stolen ved siden av henne var ledig.

Tyrar vinket henne til seg. Han kjente igjen de fleste av fjesene i rommet. Den irakiske familien, med faren som gråt så stille da de fortalte hvor de hadde funnet datteren, satt på første rad. Det gamle ekteparet Dalquist satt like bak dem. Gamle far Dalquists ansikt var hardt og bestemt. Av og til rykket det i kjeven hans. Han stirret mot glassveggen. De stirret alle mot glassveggen.

Heidi reiste seg og kom gående. De sorte lakkskoene hennes klikket mot gulvet. Buksepressen var skarp, uniformsjakken plettfri med blanke knapper. Hun virket svært så selvsikker, syntes Tyrar. Dette var tross alt den første gangen hun så dette. Han strammet slipsknuten og stilte seg med ryggen mot veggen. Gardinen på den andre siden av glassveggen var fortsatt trukket for.

«Vil du ikke sette deg? Jeg har holdt av plass.»

«Vi ser bedre her.» Tyrar kikket på klokken igjen. Han var en høy og bredskuldret mann med kortklipt, mørkt hår og skjegg. Øynene satt dypt over kraftige kinnben. Det var noe hardt og bestemt over ham, selv om det grånende håret og rynkene rundt øynene ga ham et slitent, noe bekymret uttrykk.

«Hva er klokken?»

Igjen trakk han opp ermet og kikket på urskiven. «Tre på.»

«DNA-søknaden?»

Tyrar hevet hodet og skjøt frem haken. Han gjorde gjerne det når han følte seg stolt og viktig. «Avslått med tilbakevirkende kraft. De henter ut DNA’et hans fra banken og sletter det i morgen.»

«Og sønnen?»

«Musha jobber med det.»

Gardinen rørte på seg. Tyrar kremtet og støttet ryggen inntil veggen.

«Kommer du i kveld?»

«Jeg vet ikke.»

«Bli med. Kan ikke feire dette uten deg, ikke sant? Du ...»

Han grep henne om skulderen. Gardinen gled til side. Tilskuerne på stolene begynte å mumle. Nå kom bordet og mannen som lå der, til syne. Slangene var allerede festet til armene hans. Bordet han lå på, sto midt i rommet. Det var et lite rom, sykepleieren og legen måtte stå inntil veggen mens imamen sto ved bordet og leste fra Koranen. Dommerfullmektigen, en ung mann i sort dress, var også der inne. Han trykket på en knapp på veggen og slo dermed på høyttaleren. Den unge mannen kom frem til glasset og begynte å lese opp fra et ark: «Akthar Khita er dømt skyldig i følgende forhold, og jeg leser ikke opp antall lovbrudd: legemsbeskadigelse, tortur, bortføring, voldtekt, menneskehandel, oppbevaring, bruk og omsetning av narkotiske stoffer, overlagt drap og skatteunndragelse. Han er også kjent skyldig i organisert kriminalitet. For dette er han dømt til døden ved giftinjeksjon. Da vi ikke har mottatt noen benådning, iverksettes henrettelsen.»

Dommerfullmektigen gikk til side. Legen og sykepleieren kom frem til bordet. Mannen som lå der var gammel og grå i håret, liten av vekst og kledd i en hvit pasientkjortel. Idet han la hodet over på siden og kikket ut på tilskuerne, fikk han øye på Tyrar. «Jeg ser’æ, polisjævel!» Han vred seg over på siden og rykket i remmene. «Gutta ska’ drepe deg, hører’u? Dem ska’ drepe familjen din, skjære dem opp i biter! Dem ska’ hevne meg, og ...»

Den vesle gammelmannskroppen ble liggende urørlig, med hodet vendt mot tilskuerne. Sykepleieren hadde injisert bedøvelsen. Akthar Khita var fortsatt bevisst, men følte ikke lenger smerte. Legen nikket til sykepleieren, som satte giftsprøyten inn i den andre slangen. Legen ventet noen sekunder, satte et stetoskop mot brystet til den gamle og kikket opp på vegguret. «Døden inntraff kl. 10.03 den 22. desember 2042.»

Gardinene gled igjen. Far Dalquist reiste seg og klappet. Tyrar åpnet døren og gikk ut.

Resten av skiftet satt Tyrar ved skrivebordet og åpnet e-mailer. Hver gang han hadde bevitnet en henrettelse, gjorde han det. Han kjente en slags fandenivoldsk glede ved å lese bønnene om benådning og alle oppfordringene om å vise medmenneskelighet, for deretter å svare ved å sende den offentlige protokollen fra henrettelsen. For Tyrar var ikke folk som Akthar Khita mennesker. De var monstre, og hans jobb var å fange og fengsle dem, og aller helst få dem henrettet også. Og Tyrar var god i jobben sin. Han var overbetjent, og ingen hadde gått så raskt i gradene som ham på mange år.

Klokken fire på ettermiddagen logget Tyrar seg av politiets intranett. På vei ut gjennom betjentenes åpne kontorlandskap traff han på Ali. Han måtte komme på Dirty’s, sa Ali, alle i teamet skulle dit. Tyrar svarte med et høflig «kanskje» og holdt god fart ut gangen og inn i heisen. Straks heisdørene lukket seg, begynte han å telle åndedragene sine. Det var terapeuten som hadde lært ham denne teknikken. Klaustrofobien hadde vært med ham så lenge han kunne huske, men han hadde klart å skjule den for både kolleger og sjefer i alle år. Så han talte åndedragene. Det var, av en eller annen grunn, verst når heisen gikk nedover. Atten åndedrag. Nitten, tjue. Så var han omsider ved øvre kjellerplan, hvor han gikk inn i garderoben og skiftet til treningstøy. Han fylte vann i drikkeflasken som han alltid hadde stående på øverste hylle i skapet sitt, syklet fem minutter på ergometersykkel og gikk deretter i gang med økten. Knebøy, benkpress, markløft. Deretter roing og fire øvelser for armene. Til sist syv minutter på slagsekken. En rask dusj i garderoben og skift til nytt undertøy og ny skjorte. Det hele tok under en time, og klokken fem gikk han ned trappen til garasjen, der han satte seg inn i en nyvasket Volvohybrid og kjørte ut. Politistasjonen lå like i enden av Promenaden, bare et steinkast fra den gule marmoroperaen, og Tyrar hadde halvannen times kjøring foran seg. Som de fleste familiefedrene i etaten hadde han flyttet så langt vekk fra storbyen som det var praktisk mulig.

*

Halv syv var Tyrar hjemme. Han parkerte bilen i carporten utenfor den hvitmalte eneboligen og skottet opp mot stjernene i desemberhimmelen. Karlsvognen sto like over barlinden ved porten. Han regnet fem lengder opp til Stella Polaris, trakk pusten og kjente lukten av sjø og tang. Det aller meste av lønnen gikk med til å betale huslånet, men han hadde aldri angret. Her ute kunne han senke skuldrene. Her var han bare kjent som Truls Jensen, ingeniør med stressende jobb i Oslo. Det var etaten som hadde gitt ham dekknavn og -yrke. De gjorde det med alle etterforskerne. Det sto Jensen på porten og på postkassen, og når ligningsoppgjøret ble lagt ut på nettet, sto han oppført med hele ni hundre tusen i årsinntekt og hytte i Arendal.

Nå kom hundene løpende. Tyrar satte seg på huk og slo ut med armene. Gerhardt og Fredrik bykset på ham med de logrende hundekroppene sine. Han knep igjen munnen og kjente de varme, våte tungene i ansiktet. Linn syntes det var uhygienisk, men Tyrar elsket hunder. Da han gikk på politiskolen, hadde han også hund. En gråsnutet schäferhann, en tjenestehund som han tok over da eieren ble skutt. Gamle Orion. Tyrar savnet ham fortsatt.

Tv’n sto på da han kom inn. Linn satt i sofaen. «Det er om Khita, han sønnen. En fra Amnesty sier de skal få omgjort dødsstraffen.»

«Jeg har snakket med Musha,» sa Tyrar og hengte dressjakken over en henger i garderobeskapet. «Det blir ingen benådning. Har dere spist?»

Linn vendte seg mot ham. Hun var en slank kvinne i slutten av trettiårene med langt, blondt hår og rødsminkede lepper. Hun hadde et smalt ansikt og en rak og stolt holdning over skuldrene. Som vanlig var hun kledd i ankellang tights og vid genser som rakk henne til midt på lårene. Hun var svært vakker, velutdannet og hadde en genetisk IQ som var langt høyere enn hans egen. Etter medisinstudiet hadde hun flyttet til Island og utdannet seg innen rekonstruktiv kirurgi. Deretter reiste hun til Tsjetsjenia med Leger uten grenser.

«Har dere spist?» Tyrar kom inn i stuen, kastet et blikk på avisen på stuebordet og fortsatte inn på kjøkkenet. Hundene fulgte etter. Han ga dem alltid hver sin bit tørket lever når han kom hjem.

«Vi har ventet på deg,» sa Linn fra sofaen. «Odd! Det er middag!»

Tyrar åpnet kjøkkenskapet og tok ut posen med de tørkede leverbitene. Gerhardt og Fredrik satt og stirret på ham med sine kulerunde, isblå øyne. Han tok én bit i hver hånd og slapp dem samtidig. Bikkjene snappet dem i luften. Tyrar satte seg på huk, rusket dem i kraven og klødde dem bak øret. Etter middagen skulle de gå ned til stranden og kaste pinner.

Linn kom inn. Tyrar satte seg ved kjøkkenbordet. «Har du hørt noe fra skolen?»

Linn åpnet skapet over stekeovnen og tok ut tre tallerkener. «Jeg snakket med dem i dag. De sier det går bedre.»

«Jeg burde snakke med foreldrene deres igjen. Hvis de ungene ikke lar ham i fred ...»

«Så hva?» Linn satte hendene i livet og så på ham.

Tyrar la albuene på bordet og flyttet blikket fra Linn og ned i bordplaten. Han ville si at de drittungene som plaget Odd, trengte konsekvenser. Han ville si at Odd skulle slå tilbake, at han skulle ta igjen. Men Linn lot ham ikke. Så han ville snakke med foreldrene deres. Igjen. Og denne gangen ville han legge noen antydninger til trusler mellom ordene. Han var god til det.

Hun flyttet seg bort til kjøleskapet og begynte å rekke ham skåler med ferdiglaget mat. Det var ris og kylling til henne, speltlasagne til Odd og en biff med tomatpasta til Tyrar. Han tok imot og tvang frem et smil. Etter kreften var Linn blitt svært påpasselig med hva de spiste, og hun fulgte nøye retningslinjene de hadde fått etter DNA-analysene sine.

«Skal dere feire?» spurte hun.

Tyrar gned seg i nakken. «Jeg tror ikke jeg orker. Jeg er sliten.»

Linn satte seg. Odd kom ned trappen og subbet bort til bordet, der han trakk plastfolien av tallerkenen og rynket på nesen. Han var sin fars sønn. Han hadde de samme høye kinnbena, gråblå øyne og mørkebrunt hår, og var stor for alderen. Så kom det vanlige; han likte ikke maten og var ikke sulten. Deretter svarte Linn at han måtte sette seg pent og spise og være glad for at han fikk mat, for i hjemlandet til pappa var det barn som sultet, og det kunne pappa fortelle om, ikke sant, pappa?

«Joda,» svarte Tyrar. Han hadde skåret to biter av biffen. Nå ga han dem til Gerhardt og Fredrik, som satt like ved siden av ham, slik de alltid gjorde.

«Ikke gi bikkjene ved bordet,» sa hun, og så begynte de å spise. Odd pirket i maten, og Linn skjente på ham. Han var jo ni år nå, og måtte spise hvis han ville bli like stor som faren. Men Odd ville ikke det, han ville bli sånn som Gladiator Kings på tv, og de spiste bare high-octane protein bar. Det var søppelmat, svarte Linn. Tyrar lot dem holde på. Han blandet seg sjelden i slike samtaler. Som de fleste av kollegene sine var han en fraværende far. Det betydde ikke at han ikke brydde seg, men han var som regel ikke helt til stede. Når han kom hjem, var han sliten og ville helst bare spise middag i fred, gå en tur med bikkjene og legge seg. Annenhver helg, når han ikke jobbet skift, forsøkte han å ta igjen det forsømte. Tidlig lørdag morgen kjørte han Odd til helgeøktene i karateklubben. Så satt han langs veggen sammen med de andre foreldrene og så på ungene som slo og sparket og sprang omkring i gymsalen i de hvite draktene sine. Når de kom hjem, dro de gjerne ut med båten, eller de tok en tur i skogen.

Tyrar spiste opp hele biffen. Det var en stor biff, men han var en stor mann. DNA’et hans tilsa at rødt kjøtt var som medisin for ham, liksom hvete og melk var gift. Derfor så Linn til at han fikk i seg minst 300 gram økologisk storfekjøtt hver dag. Det var dyrt, men de måtte se på det som en helseforsikring. Uten inntekten hans ville de blitt tvunget til å flytte inn til forstedene, så han var nødt til å holde seg sunn og arbeidsfør. Derfor spiste Tyrar rødt kjøtt og tomater, og derfor ringte Linn alltid når han var kommet frem til jobben og spurte om han hadde tatt på den skuddsikre vesten. Ja, løy han alltid, selvsagt hadde han det. Men det var jo meningsløst å sitte på kontoret og svette i kevlarskjorten. Det var først når de dro ut på oppdrag, at han tok den på.

Etter middagen gikk Tyrar ut. Han hadde stroppet på seg en hodelykt, for desembermørket lå tungt og fuktig på denne tiden av døgnet. Bikkjene svinset rundt, snuste i veikanten og løftet av og til hodet når en bil kjørte forbi nede på hovedveien. Borte ved Grønnerhuset var julepynten allerede oppe, det blinket i girlanderne som var festet til takrennene. En snømann i plast var plassert ved innkjørselen, der den sto og reflekterte lyset fra bilene som kjørte forbi. En julenisse var bundet til pipen, og Rudolf lå som et slakt over mønet med blinkende nese. Reinsdyret var nytt i år. Da han og Linn kom til Norge, var det midten av desember, og Linn ba ham feire jul sammen med henne og familien hennes. Men hun ble ikke såret hvis han sa nei. Han var jo fra muslimske Tsjetsjenia, og julen måtte fremstå som hedensk og usmakelig i hans øyne. Han sa til henne at det var det samme for ham. Han trodde ikke på noen Allah. Han kunne ikke huske at han noensinne hadde gått ned på kne og bedt. Kanskje var han russer, ikke tsjetsjener. Han husket ikke.

Tyrar stanset og kneppet igjen kraven i regnjakken. Det måtte være et helvete å bo midt oppe i julepynten til Grønners. Han kunne bare forestille seg hvordan det så ut inne hos dem. Men det var slik med Grønners, de var like smakløse som resten av nabolaget var prydelig. Det var deres måte å vise frem rikdom på. De andre naboene benyttet seg av mer subtile signaler. Man lot garasjedøren stå bare halvt nedsenket, slik at fronten på den nye Lexusen så vidt var synlig. Eller man lot felle etternavnet sitt inn i smijernsporten, slik familien Singh hadde gjort.

Det tok ikke mer enn fem minutter ned til hovedveien. På den andre siden kom han inn på stien som førte ned til stranden, og her slapp Tyrar hundene. De var veloppdragne og kom stort sett når han kalte dem inn. Han vinklet hodelykten slik at den lyste ned foran føttene, for det var røtter her som han kunne snuble i. Deretter kikket han på klokken. Kvart på åtte. Han rakk akkurat å komme seg ned på stranden og opp igjen før han måtte dra. For han var nødt til det. Teamet hadde jo arbeidet med Khita-saken i flere måneder. Det ble forventet at sjefen møtte opp. Og det var ikke bare sosialt. Hvis han ønsket å stige i gradene, var han nødt til å være med. De høye herrene i etaten forhørte seg alltid med betjentene når de skulle flytte folk oppover i systemet. Den som ikke var med på Dirty’s og feiret, ble neppe anbefalt. Heldigvis tok det bare en knapp time å kjøre inn nå på kvelden. Han kunne sove på stasjonen. Kanskje jobbe seg opp litt overtid i morgen tidlig.

Da Tyrar kom ned til stranden, satte han seg først på en stein nede i vannkanten. Han gjorde ofte det. Herfra kunne han se ut på holmene, og på fyret som blinket ute i havgapet. Han kunne trekke inn sjølukten og kjenne hvordan alt roet seg. Det var vindstille i kveld. Gerhardt og Fredrik ruslet litt omkring i vannkanten, men gikk ikke lenger ut enn at vannet rakk dem til anklene. De var pysete slik, syntes Tyrar. Orion elsket å bade. Hver gang de dro ned til hundestranden i byen, slengte den gamle schäferen seg uti så pudler og chihuahuaer skvatt til side. Den var som en bror for ham, den hunden. Da han var ferdig med politiskolen, gikk Orion sammen med ham når han patruljerte i forstedene. De andre betjentene sa at det var uklokt, at han provoserte de muslimske ungguttene. Men han brydde seg ikke. Ikke før de skjøt den. To kurdere, et skudd fra en kafé. De ble de første han tok med på ‘kontoret’, det nedlagte forbrenningsanlegget i Enebakk. Før det syntes han alltid at betjentene som benyttet seg av slike metoder var simple. Men da Orion ble skutt, sto han selv der med blod på skjorten, døv for de to som tryglet om nåde. Etter den kvelden var det lett for ham. Ikke bare lett, det falt ham naturlig, og han kjente verken anger eller medynk når han sto og slo svarene ut av folk. Og var det egentlig så galt? Han fikk alltid sannferdige svar når han forhørte folk slik. Og svarene førte ham til langere, voldtektsmenn og annet avskum, som han arresterte og fengslet.

Tyrar plukket opp pinnene han hadde gjemt innunder steinen. Straks var bikkjene der og danset og bjeffet. De var litt av noen karakterer. Gerhardt var alltid litt mer frempå. Han hadde et pussig ansikt, med den snøhvite masken, grå ører og en sort flekk midt oppe på snuten. Fredrik var mer av den lettskremte typen. Også han hadde en slik flekk på snuten. De var fra samme kullet, de to. De var de eneste to i kullet som hadde den flekken. Da han så valpeflokken, tenkte han at de måtte få være sammen. Så han kjøpte dem begge.

Han slengte pinnene inn i skogkanten med et «Søk!» og satte seg igjen. Linn spurte ofte om han ikke kunne ta bikkjene med seg på jobben. Hun forsto så lite av hvordan det var blitt i byen. Det overrasket ham egentlig at hun kunne glemme så fort. Hun hadde jo jobbet i Tsjetsjenia og sett hva krig var med egne øyne. Og det var krig i Oslo nå. Det var egentlig flere konflikter som pågikk samtidig, og som ofte blandet seg i hverandre og skapte en blodig smørje. Det var krig mellom islamistene i forstedene, sunniene og sjiaene knivet om kvinner og narko og holdt det gående med blodhevn. De velstående sikhene lå i krig med både sunniene og sjiaene og forsøkte å drive dem ut av hver eneste leiegård de kjøpte. Det var krig mellom polakkene og russerne, selv om de begge sto på samme side i gateslagene mot de muslimske ungdommene. Og så var det narkomafiaens mange grupperinger, og hallikene og menneskehandlerne som alle kjempet om en del av markedet. Midt i det hele sto teamene med ansvar for hvert sitt felt, hver sin art av skadedyr. Etter lovreformene i 2028 hadde de fått nærmest uinnskrenket myndighet. De avlyttet telefoner, de bestakk og truet.

Logrende kom Gerhardt og Fredrik tilbake. De hadde funnet pinnene og la dem ved føttene hans. Tyrar kastet igjen. Linn ville ikke vite om de tvilsomme sidene ved jobben hans. Men han elsket henne for det. Hun var ren. Dritten inne i byen hadde aldri fått skitne henne til.

Det begynte å regne. Tyrar slo av hodelykten og trakk hetten over hodet. Hvis han satt slik en stund og lot øynene venne seg til mørket, kunne han skimte et slags lys ute i horisonten. «Det kommer alltid en morgen,» pleide Linn å si den gangen hun var syk. Mente hun kanskje at det alltid fantes håp? Eller at livet måtte gå videre selv om hun døde? Han spurte henne aldri, han var redd for svaret. «Ta vare på Odd,» sa hun før de trillet henne inn på operasjonssalen den siste gangen. Da kreften kom tilbake etter den første operasjonen, ga ikke legene henne mye håp. Fjerningen av livmoren og eggstokkene var et siste, desperat forsøk. Da hun ble frisk, sa onkologen at hun var heldig. Bare syv prosent av pasienter med hennes krefttype overlevde.

Linn mente at det var et mirakel. Hun mente at det var Gud som gjorde henne frisk. Nå som julen nærmet seg, tente hun lys og mumlet en bønn hver kveld før hun la seg. Han kunne godt be til Allah, sa hun. Men han gjorde ikke det. Allah var en forestilling, en fantasi. Da Tyrar søkte seg inn på politiskolen, kunne han krysset av for ‘muslim’ på skjemaet. Det ville blitt lettere for ham da. Han ville blitt kvotert inn. Men det var noe ynkelig ved det. Det var en lettvint utvei, og slikt passet ham dårlig. Så han krysset av for ‘livssynsnøytral’ og slet side om side med nordmennene. Etter skolen fulgte to år på patrulje i forstedene, før han tok tre måneders videreutdannelse og gikk inn i antiterror. Et år sammen med gutta i kevlar, så videre som betjent i etterforskningsetaten. Han utførte drittjobbene for sjefene, akkurat som Heidi, Rashid og Jonas nå gjorde for ham. Etter tre måneder klarte han å fange Tommy Pedo, og på ‘kontoret’ spyttet Tommy tenner og utleverte kontaktene sine. Barnesexhandelen i Ummah Party ble den første store saken hans. Inspektør Erikson kalte det en bragd.

Bikkjene sto nede i vannkanten. Neste helg hadde han fri. Da skulle de ta båten nedover til Havstenssund og spise på fiskerestauranten. De var nesten alene der på denne tiden av året. De skulle gå tur mellom bergkollene og se utover havet. Bare Linn, Odd, han og bikkjene. Etter at Odd hadde sovnet, satt de i cockpiten med en kopp kaffe. Da hendte det at hun satte seg inntil ham, og han snuste inn i håret hennes. De sa ingenting når de satt slik. De siste årene hadde de stivnet, dagene gikk så altfor raskt og de hadde aldri tid til hverandre. Men der nede i havgapet slappet de av, de myknet. Og han trengte slike stunder. Han trengte å vise at han elsket henne, at han var takknemlig. For han skyldte henne alt dette. Alt det gode som hadde hendt ham, var hennes fortjeneste.

«Gerhardt! Fredrik!» Han reiste seg og slo på lykten. De sto fortsatt nede i vannkanten. Øynene deres skinte i lyset fra hodelykten. De lignet ulver. I Norge var ulvene utdødd for mange år siden, men han husket slike fra Tsjetsjenia. Han trodde i alle fall det. Han hadde nesten ingen minner fra tiden før han våknet i ruinene. Noen ganger kunne han kjenne igjen en lukt, eller han syntes å huske en stemme. Men det var bare fragmenter igjen av minnet hans. Det lille han husket, kom til ham i glimt, eller som underlige drømmer. Noen ganger som mareritt.

*

Da klokken var kvart over åtte, satt Tyrar i bilen igjen. Han hadde båret Gerhardt og Fredrik inn i dusjen, skylt av dem sand og gjørme og deretter gitt seg selv en kort, kald dusj for å våkne. Han hadde tatt på seg skjorte og dress, fylt kaffekruset han hadde stående i bilen og sagt at Linn ikke måtte sitte oppe og vente. Deretter ga han Gerhardt og Fredrik hver sin tørkede leverbit og hastet ut i regnet.

Det tok ham fjorten minutter ut til hovedveien. Derfra var det motorvei helt inn til byen. Han la bilen på cruise control og satte på radioen. Han hadde funnet en egen kanal som bare sendte musikk fra tjuetallet. Terapeuten mente at musikk fra den tiden han var ung, kunne få ham til å huske. Ennå hadde det ikke virket, men Tyrar var tålmodig. Minnene lå fortsatt lagret et sted der inne, hadde terapeuten sagt. Shaw het han. Helvetes Shaw, som satt der i den dyre skinnstolen sin og så på ham over brilleglassene. Hvis noen i etaten fikk traumer, bar det rett til Shaw. Iretampen, kalte de ham. Han kom fra Irland og var en liten og fet fyr. Han skulle alltid nikke så forståelsesfullt med det skallede hodet sitt. Det hodet var ganske lite, og var støpt ned på en tykk, oppsvulmet hals. Tyrar kunne ta seg i å stirre på den halsen, og på fjonene på toppen av det vesle hodet. Hver tredje onsdag måtte han dit og snakke om drømmer og minner og slikt som kunne lede tilbake til årene han hadde glemt. De snakket om klaustrofobien også, og om hans tvangsmessige pliktfølelse. Plikten styrte livet hans, sa Shaw. Det var plikt i forhold til Linn og Odd, og plikt i forhold til jobben. Og den alltid nærværende følelsen av at han ikke var god nok, verken for jobben eller for Linn. Den følelsen var blitt verre de siste årene, og Linn mente at han hadde for stort arbeidspress. Shaw var av en annen oppfatning, han mente det var traumer som hang igjen fra krigen i Tsjetsjenia. Det ga en uro, mente han. En uro som hele tiden lå og gnisset og gnagde i underbevisstheten. Derfor hadde han denne følelsen av utilstrekkelighet. Det var verken jobb eller familie som hadde skylden. Det var traumer fra langt tilbake, kanskje fra barndommen.

Helvetes Shaw. Tyrar lot blikket følge midtlyktene fremover. Han var kommet ut på de flate jordene sør for Moss. Av en eller annen grunn fikk han alltid en fornemmelse av at lyset fra midtlyktene her ute flakket, som fra levende flammer, og at stolpene var en slags kjemper som sto og holdt fakler ut over veien. Selv ikke Shaw kunne forklare ham hvor han fikk den assosiasjonen fra.

Tretten minutter over ni parkerte Tyrar bilen på stasjonen. Han tok heisen opp til sjette etasje, sjekket ut tjenestepistolen hos Lukas i hvelvet og stroppet kevlarvesten på seg under skjorten. Det var tre kvartaler bort til Dirty’s. Prosedyren sa at alle tjenestemenn skulle være ikledd skuddsikker vest når de beveget seg til fots utenfor stasjonsområdet, og Tyrar fulgte alltid prosedyren. Han stakk pistolen i hylsteret under armen, strammet slipset og tok heisen ned til første etasje. «Dirty’s?» spurte betjenten i skranken, og Tyrar nikket og kikket ned på armbåndsuret sitt. En liten konvolutt blinket i displayet. Han åpnet tekstmeldingen: Heidi lurte på hvor han ble av. Tyrar trakk pusten og kastet et blikk ut på gaten. Det regnet enda verre nå. Men desember var en slik måned. Januar var bedre. Da hendte det at gradestokken krøp under null. Men om det falt snø, ble den sjelden liggende i mange dager. Snø var noe av det han husket fra Tsjetsjenia. Kalde, snørike vintre. Endeløse, hvite sletter. Fjell med blålige skygger over de snødekte skråningene. Og skoger. Endeløse, tause vinterskoger med graner som hvite tårn mot himmelen.

Han gikk ut. I svingdøren fikk han et glimt av sitt eget speilbilde. Han så sliten ut. Kanskje hadde Linn rett når hun sa at det var på tide han ble forfremmet. De trengte en koordinator for teamene. Det var en nyopprettet stilling, men den var reservert for tjenestemenn over førti. Det var problematisk å gi ham en slik stilling, for ingen visste hvor gammel han var. Legene testet ham da han kom til landet, men de kunne bare fortelle ham hvilken helsemessig alder han hadde. Ut fra den beregningen skulle han være trettiseks nå. Men ingen kunne vite sikkert. Kanskje han var eldre.

Tyrar svingte til høyre utenfor stasjonen og fulgte det overbygde fortauet i retning av jernbanen. Av gammel vane lot han blikket vandre mens han gikk. Først et blikk fremover, så ut på gaten og over mot fortauet på den andre siden. Det var bare tre kvartaler til Dirty’s, men betjenter hadde blitt skutt etter her ute.

Et blikk fremover, så ut mot gaten. Tjue skritt, et blikk over skulderen. Rashid mistet en nyre fordi han glemte å følge med på hva som skjedde bak ham. En sunni knivstakk ham bakfra.

Et blikk ut mot gaten, et blikk bakover. Han kunne høre felespill og latter. Damen med de digre puppene smilte til ham fra skiltet to gatekryss lenger fremme. På et vis følte han seg hjemme på Dirty’s. Ikke fordi han hadde vært der mye, men han fikk en følelse av déjà-vu når han satte seg ved de grovhogde trebordene foran ildstedet. Kan hende hadde han vært på et slikt sted i Tsjetsjenia.

Da han kom inn, løftet de krusene til en skål for sjefen. Hele teamet hadde tatt plass rundt langbordet oppe ved peisen. Lokalet var lite og oversiktlig, med en bardisk langsmed den ene veggen, toalettene til høyre og fire langbord imellom. Han løftet hånden og hilste, før han gikk bort til bardisken og bestilte seg et glass cola. Alkohol drakk han aldri. Han kunne ikke huske at han noensinne hadde gjort det, og den første gangen han ble tilbudt en øl, takket han straks nei. Så var han kanskje muslim den gangen før han mistet hukommelsen. Eller så var han bare redd for å miste kontrollen. Mens bartenderen helte i isbiter og brus, kastet han et blikk rundt seg. Noen unggutter hadde slått seg ned til venstre for døren. De syntes å være mest opptatt av tre jenter som satt vaglet på barkrakkene ved enden av baren. En gamling med langt, grått hår og skjegg satt lutrygget ved langbordet innerst i lokalet. Flere var det ikke. Gamlingen gløttet raskt på ham gjennom det lange håret sitt. Tyrar glodde tilbake, men da vendte den gamle mannen seg bort. Det hendte at Jonas, Rashid og Ali gikk rundt og sendte ut folk hvis de virket troende til å lage bråk. Eieren likte det dårlig, men torde ikke klage. Han visste godt at skjenkebevilgningen satt i lommen til betjentene.

Bartenderen satte glasset på bardisken. Jimbo var en tykk mann med rødt kinnskjegg og bar isse. Tyrar ga ham en tohundrelapp og lot ham beholde vekslepengene.

«Sjef!» Jonas løftet armen og vinket. Han var en kvapsete, tynnhåret førtiåring med en ualminnelig stor munn og slappe lepper som slafset når han snakket. «Kom nå hit og sett deg, for faen!»

Tyrar tok med seg glasset og slo seg ned ved siden av ham.

«For Khita,» sa Ali og løftet ølkruset. «Må han brenne i helvete.»

De skålte og drakk. Heidi, Jonas og Dale tømte krusene. De var godt i gang allerede. Heidi skrek til bartenderen at han fikk komme med en ny runde, og den runden var på henne. Heidi hadde verken mann eller barn, og bodde fortsatt hjemme hos de rike foreldrene sine i Sandvika. Tyrar hadde hentet henne der en gang. Huset var omgitt av en mur, og han måtte ringe inn for å få dem til å åpne den pansrede porten. Noen ganger tenkte han at folk som dem hadde gjort seg selv til ofre, at redselen helt hadde tatt overhånd. Men så kom han på jobben igjen og leste gjennom nattens hendelser, og han innså at folk som Heidis foreldre ikke hadde noe valg.

Bartenderen kom snart med nye ølkrus. Dale bestilte sambucca-shots på alle og begynte å kneppe opp skjorten mens Heidi hylte og klappet. Tyrar smilte. Dale dro av seg skjorten og viste frem blinken som var tatovert på armen, med innertieren rundt skuddarret. Han gjorde alltid det når han var full, og Dale ble alltid full. Heidi lente seg over bordet og lot kruset sitt klirre mot Tyrars colaglass. Hun hadde et vakkert ansikt med fyldige lepper. De leppene hadde hun fra sin nigerianske mor, mente hun. De renskårne ansiktstrekkene kom fra hennes russiske far. Det beste fra to verdener, skrøt hun. Heidi hadde nettopp fylt tjueseks år, og dette var den første store saken hennes.

Bartenderen kom med shotsene. Heidi hylte og klasket Dale på brystet, mens Ali tente på spriten. Så plasserte Dale ett glass på hver brystvorte. Ilden brente opp luften i glassene, som sugde seg fast, og Dale begynte å vrikke på seg til felespillet fra høyttalerne. Spriten slukket ilden, og Dale løsnet glassene og tømte dem i munnen. Igjen ble krusene hevet. Først en skål for Dale og de svidde brystvortene hans, og så en skål for sjefen. «Det fortjener han faen meg,» mente Dale og pekte ustøtt over bordet. «Ser jævlig bra ut på cv’ene våre! Vi var teamet som huket Khita-jævlene!»

Tyrar skålte og drakk med dem. De med øl, han med cola. Da han var lavere i gradene, kunne kollegene gjøre narr av ham fordi han ikke drakk. Nå gjorde ingen narr av ham lenger.

Det ble mange skåler den kvelden. De skålte for hverandre, og for konene og ungene der hjemme. Heidi fortalte om henrettelsen, og et øyeblikk ble hun alvorlig og spurte om ikke Tyrar var bekymret, for Khita hadde jo truet familien hans? Da brøt det ut latter rundt bordet, og Jonas bestemte at hun måtte spandere en runde på dem som bot for ungdommelig naivitet, for de hadde aldri fått mafiafolk henrettet uten å motta slike trusler. Senere på kvelden var Ali borte hos jentene i baren og ba dem over, fikk et «Negerfaen!» som svar og forlangte å bli kalt nettopp det resten av kvelden. Dale og Heidi rakk akkurat å kline, slik de pleide, før Dale sovnet med hodet mellom shotsglassene. Bare Tyrar og Rashid holdt seg edru, og da klokken nærmet seg to, reiste Rashid seg og erklærte at det var tid for å gå tilbake til stasjonen. Etter slike kvelder sov de alltid der. Tyrar sto i baren nå. Han hadde nettopp bestilt seg en kopp kaffe. Rashid og Heidi kom med Dale mellom seg og spurte om Tyrar skulle bli med.

«Gå i forveien,» svarte han. Det var blitt sent. Alle bargjestene hadde gått, bortsett fra den gamle gråskjeggen. Han hadde sittet inne ved langbordet og iakttatt dem lenge nå. Tyrar mistenkte at han ville snakke, og visste at han neppe ville våge seg frempå hvis resten av teamet var til stede. Det ville ikke være første gang informanter kom til Dirty’s for å selge opplysninger. Alle visste at det var hit betjentene gikk for å drikke. Så da teamet var gått ut, satte Tyrar seg på en barkrakk og bestilte en halvliter. Han skottet bort på gamlingen, som reiste seg og gikk bort til peisen. Han var kledd i en lang, grå frakk, og da han stilte seg ved peisen og holdt hendene frem mot varmen, oppdaget Tyrar at han manglet et øye. Der øyet skulle vært, var det bare en innsunken hudfold. Det var uvanlig å se, tenkte han. Betjenter som mistet et øye, pleide å få satt inn et kunstig. Johnsen i narko hadde et slikt.

Han grep halvliteren og holdt den frem mot gamlingen, før han satte den på bardisken igjen. Gamlingen så det nok, men valgte å sette seg på kanten av ildstedet. Skjegget hans var like grått som håret. Det var langt, det rakk ham ned på brystet. Tyrar betalte bartenderen og kremtet. Jimbo gikk bort i enden av baren og begynte å gni på glassene der, han forsto hva som var på gang.

Men gamlingen ble sittende. Kanskje han bare var en tulling, tenkte Tyrar. Det var mange slike som gikk omkring. De fleste var gamle hasjrøykere som hadde utviklet schizofreni. Stort sett var de ufarlige, men det var aldri godt å vite. Han stakk høyrehånden inn bak jakkeslaget og kneppet løs stroppen over pistolhylsteret. Deretter kikket han på armbåndsuret. Gamlingen fikk fem minutter. Hadde han ikke kommet bort da, gikk Tyrar tilbake til stasjonen. Han tok en slurk av kaffen. Fem minutter. Mer tid kastet han ikke bort på et hasjhue. De var tullinger, hele bunten. Tullinger med råtne hjerner.

«God kveld.»

Tyrar skvatt til. Brått sto gamlingen ved siden av ham.

«De kaller deg Tyrar, ikke sant?» Gamlingen så på ham med det ene øyet sitt.

Tyrar likte ikke dette. Hvordan visste gamlingen hvem han var? Pressen hadde ikke lov til å vise bilder av etterforskere, verken på tv eller i avisene.

«Hørte dere snakke.» Gamlingen løftet neven og etterlignet en skål. «For Tyrar!»

Med en lav latter satte den gamle mannen seg opp på barkrakken. «Men nesten den samme skålen har jeg hørt og sett, mang en gang, hjemme i hallen.»

«Hjemme i hallen? Hva mener du med det?»

Gamlingen løftet kruset og snuste på ølet. «Ingenting. Gi meg et glass vin.»

«Du får øl. Har du noe å fortelle meg?»

Den gamle mannen klødde seg i den tomme øyehulen. «Et glass vin.»

Tyrar svor stille og fisket kredittkortet opp fra innerlommen. «Jimbo! Husets rødvin! Ett glass!»

Gamlingen begynte å nynne og tromme fingrene mot bardisken, helt til bartenderen satte rødvinsglasset foran ham. Da nippet han i seg en slurk og strøk barten med håndbaken. «Det var du som fikk henrettet Khita, ikke sant?»

«Nei,» sa Tyrar. «Det var det statsadvokaten som gjorde. Jeg og teamet fant ham. Vi brakte ham inn.»

Gamlingen dyttet varsomt til ham i skulderen med knyttneven. «Har fulgt med på deg,» sa han og smilte.

Tyrar svarte ikke. Med ett syntes han det var noe kjent med ham. Kanskje han hadde vært innblandet i en sak langt tilbake.

«Han Khita junior, sønnen til han dere henrettet i dag, blei’n ikke dømt til døden, han også?» Den gamle stirret på ham med øyet sitt.

«Jo. Han ble det.»

«Dem sier at det er junior som er boss nå. Dem sier’n styrer familien ifra cella.»

«Det blir det snart slutt på.» Tyrar tok en slurk av kaffekoppen.

Den gamle gubben slo flathånden på bardisken og lo.

Tyrar satte fra seg koppen. «Fortell meg hva du heter.»

«Grimnes.» Gamlingen rakte ham den knoklete hånden sin. Tyrar tok den. Gamlingen hadde et forbausende hardt håndtrykk.

«Har du noe å fortelle meg, Grimnes?» Tyrar holdt fast i hånden hans.

Grimnes snodde hånden løs og løftet vinglasset. «Mer enn du aner, min venn.»

«Jeg er ikke din venn.»

«Kanskje ikke,» sa Grimnes og drakk. «Men du blir aldri min fiende.»

«Ti sekunder.» Tyrar trakk opp skjorteermet og kikket ned på armbåndsuret. «Kom igjen, si det du har å si.»

«Du ser ofte på klokken. Teller ned tiden du har igjen.» Gamlingen satte vinglasset på bardisken.

«Ti sekunder.»

Gamlingen smilte. «Streng er du, min venn. Men du liker det slik. Regler og lover. Da har du kontrollen. Ikke rart du gjør det så godt i politiet.»

«Tiden er ute.» Tyrar gikk av barkrakken. Gamlingen så på ham under de buskete, grå øyenbrynene sine og slurpet i seg en munnfull vin. Helvetes idiot, tenkte Tyrar og vendte ham ryggen.

«Du har hund, ikke sant?»

Tyrar stanset. Ingen skulle vite om det. Livet der hjemme hos Linn og Odd var hemmelighetsstemplet. De få i etaten som visste om det, røpte det aldri for noen. Det ble ikke nevnt i noe dokument, og det ble ikke snakket om. Selv ikke rundt bordet her på Dirty’s gjorde de det.

Han trakk slaget på den velbrukte blazerjakken til side, slik at pistolhåndtaket kom til syne. «Hvordan vet du at jeg har hund? Er det noen som lekker opplysninger om meg?»

«Neida.» Den gamle mannen førte pekefingeren rundt kanten av glasset. «Du er bare typen til det, liksom. Litt rart, egentlig. Du kommer jo fra et muslimsk land. Det er ikke så mange av de gutta som har hund.»

Tyrar satte seg på barkrakken og trakk frem lommeboken. «Hundre euro. Hundre til etter at du har snakket.»

Grimnes tok seddelen og holdt den opp mot lyset fra sprithyllene i baren. «Papirpenger. Underlige å se på. Gull er mer din smak. Gull synes deg godt krigsbytte.»

«Krigsbytte? Hva faen snakker du om?»

Grimnes stakk seddelen i jakkelommen hans. «Det er ikke så viktig nå. Du snakker godt norsk til å være tsjetsjener.»

«Jeg tok kurs,» svarte Tyrar. Han likte ikke dette. Det hadde stått om ham i avisen en gang for tre år siden. Han ble trukket frem som et eksempel på vellykket integrering. Han var krigsofferet fra kjøttkvernen Tsjetsjenia, en muslimsk flyktning som nå tjente Norge i kampen mot kriminalitet. Han ble fremstilt som en helt. Men de fleste glemte fort slike oppslag.

«Godt gjort å bli etterforsker med en sånn bakgrunn.» Grimnes tok til å gni på kanten av glasset igjen.

Tyrar la hodet litt tilbake og betraktet ham. Kanskje gamlingen var fra Tsjetsjenia. Kanskje de hadde møtt hverandre før.

«Skål for det.» Grimnes løftet glasset og helte i seg resten av vinen. Så kom det noe alvorlig over ham, han grep seg til pannen og fikk et plaget uttrykk i det gamle, rynkete fjeset. «Noe vondt vil skje. Jeg skylder deg å varsle.»

Idet han gikk av barkrakken, grep Tyrar etter armen hans. «Truer du meg? Hva?»

Den gamle mannen smatt unna og sprang ut. Da Tyrar kom ut på fortauet, satte han seg inn i en gammel rustholk av en bil og kjørte av sted. Tyrar trakk kulepennen han alltid bar med seg, opp fra innerlommen og noterte skiltnummeret på håndbaken.

Da han kom tilbake til stasjonen, søkte han i bilregisteret. Ingen bil var registrert med nummeret han hadde notert. Gamlingen kjørte med falske skilter. Det var ganske vanlig blant de kriminelle i forstedene. Tyrar svor og logget seg av datasystemet. Klokken var snart halv fire, så han kunne glemme å jobbe inn overtid før skiftet begynte klokken åtte. Fikk han ikke minst fire timers søvn, var han ikke menneske dagen etter.

Vakten nede i fangeetasjen låste ham inn i en av cellene. Rashid hadde gitt beskjed om at de trengte overnatting, så plastlakenet var byttet ut med bomull, og det var redd opp med tepper og dunpute. Vakten hadde til og med satt et glass vann på gulvet.

Tyrar kledde av seg og krøp inn under teppene. Han ville ikke fortelle Linn om den gamle mannen, hun ble urolig. Gamlingen var bare en tulling som hadde sittet og lyttet mens de drakk og festet, og da han så at de andre gikk, kom han bort og ville være kompis. Det var ikke første gang det skjedde. Men det var spesielt at han visste så mye.

Tyrar lukket øynene, vendte seg over på ryggen og la hånden på låret. Det avlange arret var glatt under fingrene. Linn mente det kom fra et stikksår. Det var allerede der da han våknet i ruinene, og han husket ikke hvordan han fikk det. Drømmene ville hjelpe, sa psykiateren på mottaket. Minnene ville arbeide seg frem gjennom drømmene. Shaw var enig, og ville at han skulle skrive ned drømmene sine. Men årene hadde gått, og fortsatt var det meste glemt. De sa at han var heldig som kom fra det uten varige skader, men han ville gjerne gitt en arm mot å få tilbake hukommelsen. For han hadde ingen barndom. Ingen ungdom. Hele livet hans før den morgenen han våknet opp blant murblokkene, var tatt fra ham. Han husket ikke engang et eneste tsjetsjensk ord, ikke russisk heller. Riktignok hadde han stunder da han syntes å huske enkelte ting. Noen ganger så han et steinbrudd og menn som arbeidet med hakke og spade. Det var ingen lastebiler der, ingen maskiner. Men det var hester der, og folk kledd i saueskinn og grove ullplagg. Han husket fjell, snødekte fjell. Skinntelt og små steinhus i snøen. Han husket lukten av hestemøkk og lyden av hunder som bjeffet.

Andre ganger satt han på knærne foran en steinstøtte. Det var ingen gravstein av den typen som fantes på kirkegårder, men en grovhogd steinstøtte som var satt ved foten av et eiketre. Den var overgrodd med lav og kjentes ru og grov under hånden hans. Det var ingen navn på gravsteinen, bare noen slags hakk som han ikke kunne tyde. Rundt graven og eiketreet var det en åker der kornet bølget i vinden. Han hadde en følelse av at det var noen nær ham som lå begravet ved eiketreet. Han kunne ikke huske hvem det var. Men han hadde en formening om at han vokste opp på den tsjetsjenske landsbygda. Så hadde han vel søkt inn til byen og fått seg jobb der. Linn trodde han hadde jobb på en skole, kanskje som lærer, for det var i ruinene etter en skolebygning de fant ham. Da han våknet, var han fastklemt under noen murblokker. Han lå sidelengs og helt øverst i ruinhaugen, og like foran ham stakk en barnearm opp blant mursteinene. Flere ganger forsøkte han å få tak i den armen, men så raste murblokkene enda tettere over ham, og han våget ikke å røre seg. Så han ble liggende, og hundene kom og begynte å rote i rashaugen. De dro frem avrevne barnelemmer, bjeffet og glefset. Da det ble kveld, var han sikker på at de ville gyve løs på ham også, men de lot ham være. Da grålysningen kom, sto plutselig en mann og lyste på ham med en lommelykt. «Got a live one,» ropte han, og så kom flere til. Varsomt løftet de murblokkene av ham og la ham på en båre. Så ble han båret inn i en ambulanse, og der satt en kvinne og stakk ham i armen med en sprøyte. «We’ll take you to the hospital,» sa hun. «Can you please tell me your name, sir?»

«Tyr,» svarte han. «Tyr Ar.»

«Tyrar?»

«Yes. I think so.»

Deretter noterte hun det på en liten lapp som hun stakk inn i et armbånd av plast. Hun festet det rundt håndleddet hans og sa at hun het Linn, og så stakk hun ham i føttene og banket ham på knærne, og hun smilte til ham og sa at han i hvert fall ikke var blitt lam.

På sykehuset slo de fast at han hadde hukommelsestap. Linn skulle tilbake til Norge noen dager senere og fikk ordnet det slik at han ble med, for det fantes ingen behandling for slikt i Tsjetsjenia. På en måte var det en gave. Hadde han bare brukket bena, ville hun aldri fått ham ut. Hun syntes vel synd på ham. Kanskje så hun noe av seg selv i ham, for Linn var ikke ekte barn av sine foreldre. Hun ble adoptert bort som spedbarn, og hun hadde aldri klart å finne ut hvem moren var. Så på et vis var de like, Linn og han. Ingen av dem visste hvor de ble født, eller hvem som var deres ekte foreldre. Men de snakket ikke så ofte om det. Det var ingenting de kunne gjøre med det. Livet er her og nå, pleide Linn å si. Hun hadde rett. Da han først var kommet til Norge, gjorde han det han trengte for å få bli. Han lærte seg språket og tok seg et norsk fornavn. Det var hans takk til landet som tok imot ham. Dessuten ble alt enklere da. Petter Tyrar hadde ingen problemer med å få seg jobb mens han studerte. Men Linn fortsatte å kalle ham Tyrar. Det var det navnet hun var vant til å bruke, så det ble hengende ved ham. Slik var det fortsatt. Ingen som kjente ham, kalte ham Petter.

Han la seg over på siden igjen. Han kunne kjenne søvnen komme. Armene ble tunge. Pusten gikk saktere. Grimnes stakk seddelen i jakkelommen hans og gliste med de gulbrune tennene sine. Helvetes drømmer, tenkte Tyrar. For han drømte vel nå? Gamlingen sto på cellegulvet og holdt frem hånden sin, og der lå øyet hans og stirret. «Ty Ar,» hvisket han. «Det er på tide å komme hjem.»

Tyrar vendte seg rundt med ansiktet mot veggen.

Drømmene var vonde den natten. Han sto under et tre og kikket opp blant grenene, der nakne menn var hengt etter nakken. Et par av dem sprellet med bena, men Tyrar hadde et spyd, og da han stakk det opp under ribbena på dem, sluttet de å sprelle. Så kom to menn gående, de var storvokste og lute om ryggen og kledd i møkkete, metallgrå skjorter, og mellom seg holdt de en lyshåret unggutt. «Den siste,» sa en av mennene. Tyrar stilte seg foran ham og grep ham om haken. Han hadde bare fjoner til skjegg, han kunne ikke være gamle gutten. Nå kom en kvinne frem bak treet. Hennes lange, lyse hår hang ned foran ansiktet. Det fotside skjørtet var stenket i blod. «Er han en av dem?» spurte han. Hun nikket. Da stilte mennene unggutten inn under treet. De festet en løkke om halsen hans og heiste ham opp, og idet han begynte å sprelle, stakk Tyrar ham med spydet.