Anders Bortne

Ismannen

Roman

ETTER ISMANNENS SISTE rekord er det særlig tre ting jeg har tenkt mye på.

Det første er en vinternatt vi snek oss ut av huset, pappa og jeg. Dette var før verdensrekordforsøket i Tokyo, før Reykjavik og før mamma ble syk. Pappa skulle til Rørosmartnan for å svømme femti meter under isen, og nå trengte han hjelp til forberedelsene. Kulden tålte han, men han var ikke like god til å svømme og holde pusten under vann.

Til da hadde vinteren i Drammen vært våt og mild, men noen dager etter nyttår frøs det til. Så begynte det å snø. Husene og byen og elva, alt ble hvitt og stille. En kveld temperaturmåleren utenfor kjøkkenvinduet beveget seg ned mot femten minus, skjønte jeg at noe kom til å skje. Den natten ble jeg liggende våken og høre pappa stå opp i rommet ved siden av, føttene som ble satt på gulvet og tasset bort til min dør.

«Marius?» hvisket han. «Er du våken?»

«Ja,» sa jeg.

«Har du stoppeklokken din?»

Vi listet oss ned trappen og inn på kjøkkenet. Pappa rakte meg en haug med ullklær: trøye, genser, stillongs, sokker.

«Kle deg godt,» sa han.

Jeg tok på meg klærne mens jeg forsøkte å være så stille som mulig. Jeg skjønte at vi ikke måtte vekke mamma. Oppdaget hun oss, var det rett til sengs igjen.

Han pakket håndklær og badebukse i en liten sekk før vi gikk ut av huset. Vi gikk ned Peter Høegs gate i retning elva. Når vi kom til høye brøytekanter, grep pappa meg rundt livet og løftet meg over. Jeg kjente den kalde vinden i ansiktet idet vi krysset Havnegata og nærmet oss vannet. På kaia skiftet pappa til badebukse. Snøen knirket under de nakne føttene hans, og jeg kunne se dampen stå ut fra skuldre og skalle, som om det brant et sted inni han.

Så sto han der, Ismannen, i den kongeblå badebuksen med de gule lynene.

«Hold utkikk,» sa han og blunket. «Og ta tiden på hvor lenge jeg er under, det er derfor jeg tar deg med. Forstått?»

«Men når jeg roper på deg, må du komme opp på land igjen,» sa jeg, for nå begynte jeg å forstå at dette var alvor. «Samme hva. Ellers sier jeg fra til mamma.»

«Ja da.»

«Du lover!»

Han klatret ned gummidekkene langs kaikanten og gled uti vannet. Så la han på svøm. Jeg sto på land og ventet med et håndkle i hendene og stjernene over hodet. Ti-femten meter ute i elva stanset han, vendte seg mot meg og løftet en knyttet neve over hodet. Det var signalet til å starte stoppeklokken. Han forsvant under en stor, hvit rose av skum og bobler. Fem sekunder, ti, femten, tjue – jeg husker jeg tenkte at nå var han forsvunnet for godt, til et kaldt og stille sted.

Noen isflak fløt stille ut mot fjorden. Det var som han aldri hadde vært der. Men idet jeg var i ferd med å rope, skjøt pappa opp av den svarte elva, snøftet og peste med vannet fossende rundt den nakne kroppen.

Jeg stanset klokken.

«Førtifem sekunder!» ropte jeg.

Pappa bannet og slo i vannet der ute. Så ble han stille, hodet hans duppet i overflaten, han snøt seg et par ganger, før han på ny ga signalet og forsvant under.

«Femtisju sekunder!» ropte jeg da han dukket opp igjen.

«Bedre!» svarte han og bakset fornøyd i vannet, dukket under og kom til syne mellom isflakene, dukket under og kom til syne.

«Nå er det nok!» ropte jeg.

«Litt til!»

«Nei, pappa. Nå er det nok!»

«Litt til!»

«Nei, sier jeg! Kom inn igjen! Kom inn igjen nå!»

Slik sto jeg og ropte til gråten steg i halsen og han kom svømmende tilbake mot land.

Den andre tingen jeg har tenkt på, har ingenting med Ismannen å gjøre. Det skjedde et år senere.

«Du skal ikke på skolen i dag,» sa mamma en morgen hun vekket meg. «Du skal bli med meg i stedet.»

Jeg husker lukten av parfyme i bilkupeen, som betydde at hun skulle noe viktig, og jeg husker hvordan hun snakket med de andre bilene på veien. «Kom igjen. Kjør, da. Sånn, ja. Nå snakker vi,» sa hun og tutet på en Golf som så engstelig ut. Hver gang vi var ute og kjørte, brukte jeg å se på frontene til de møtende bilene og finne ansikter.

Alle biler har et ansikt. Panseret er pannen, frontlysene er øynene og støtfangeren er munnen. Det krever litt øvelse, men når en først får det til, er det umulig ikke å legge merke til det. Det synes best på gamle biler. Alle BMWer er sinte og klarer ikke å vente til de kommer frem. Volvoer ønsker å fortelle deg noe trist. Noen biler er katter, andre er hunder. Mercedeser har nettopp våknet, og alle japanske biler smiler litt.

Mamma roet seg, hun smilte og strøk meg på kinnet. Jeg spurte henne hvor vi skulle. Hun tenkte seg om, eller konsentrerte seg om veien. Det var vanskelig med mamma, du visste ikke om hun tenkte seg om eller bare så på veien.

«Vi skal til sykehuset,» sa hun.

Dette var fem måneder etter operasjonen, det husker jeg, for pappa var i Reykjavik den uken for å sette ny verdensrekord. Mamma hadde ligget på sykehuset i to uker, hun hadde kommet hjem igjen i altfor store klær og med et sjal rundt hodet. Svulsten hadde vært på størrelse med viskelæret i enden av en blyant, sa hun til meg.

Tante Siren hadde sovet på sofaen, onkel Terje og familien hadde vært innom flere ganger i uken. Tre måneder etter operasjonen begynte mamma å jobbe igjen.

Hun gikk fremdeles på cellegift, men det verste så ut til å være over. Et lite mirakel, sa legen. Det hadde gått bra.

Trodde jeg.

Men nå skulle vi altså tilbake til sykehuset.

Vi parkerte ved inngangen. En lukt som var frisk og syk på samme tid slo mot oss da vi entret lobbyen. Vi tok heisen opp i åttende etasje og mamma snakket med en dame i en glassluke før vi satte oss på noen stoler som lignet de vi hadde på skolen. Her oppe var lukten sterkere, en skarp duft som gikk rett til magen. Mamma kjente den, hun også. Jeg hadde jo trodd at siden mamma jobbet som hjelpepleier på et sykehjem, så ville hun være vant til denne lukten. Men da vi satte oss, fikk hun dette engstelige uttrykket i ansiktet, som Golfen på veien. Frontlysene tomme og rådløse, støtfangeren en smal strek. Hun så på meg og smilte, men det så mer ut som om hun ville gråte. Øyebrynene var borte, håret også, selv om det ikke syntes under sjalet hun alltid hadde på hodet. Kinnene hennes var glatte og gulhvite. Hun grep hånden min, som om hun hadde tenkt å knipe av meg fingrene, så hardt klemte hun. Jeg sa ingenting, og dro ikke hånden til meg. Det var derfor jeg var her, jeg skjønte jo det, for å holde frem hånden min på denne måten slik at mamma kunne klemme den til den ble knust.

«Silje Randaberg?»

En mann i grønne klær dukket opp, øynene var søvnige, underarmene dekket av mørke hår. Han ledet oss inn på et kontor, og mamma måtte svare på spørsmål. Sov hun godt? Jobbet hun? Følte hun at hun presset seg? Kunne hun bevege armer og ben normalt? Klarte hun å konsentrere seg? Hadde hun opplevd svimmelhet? Kvalme? Hadde det vært flere episoder der hun hadde mistet bevisstheten?

Det var rart å høre henne si ting til denne legen hun aldri har fortalt meg. Ja da, hun sov godt, og nei, det hadde ikke svartnet for henne i det siste. Noen ganger følte hun seg svimmel og kvalm, men ikke så mye nå som før. «Giften gjør meg slapp,» sa hun. «Jeg har vondt i magen, hver dag har jeg vondt i magen, er det normalt? Er det? Det gjør vondt å svelge. Neglene mine oppfører seg rart. Og jeg savner håret mitt. Uten hår er jeg tidløs, er ikke det rart? Jeg savner tiden min. Noen ganger, når jeg må konsentrere meg om noe lenge, som for eksempel å betale regninger på nettet, klarer jeg til slutt ikke å tenke. Det er som om hjernen slutter å fungere. Og noen ganger gløder det der oppe. Tror jeg.»

Hun pekte på sjalet rundt hodet, det blå i dag, med hvite prikker, som alltid fikk meg til å tenke på strutseegg som fløt i havet. Et strutseegg veier bare to prosent av strutsemorens vekt, mens egget til en gjerdesmett veier tretten prosent av vekten.

«Ta av deg sjalet,» sa legen.

Mamma rev det av med en rask bevegelse og det gikk et støkk gjennom meg, slik det gjorde hver gang hun viste hodet sitt. Det var blankt og hårløst, ørene stakk ut, røde og sårbare. Hun så ikke ut som mamma lenger, i alle fall ikke de første minuttene jeg så på henne. Den venstre siden av hodet var dekket av en stor flekk, den var hvitere enn resten av skallen, som om et stort plaster hadde hindret sola i å skinne på den. Inni flekken strakte det seg et rødt arr. Det skinte som et ferskt sår. Om en så lenge på det, lignet det på store, skjeve lepper. Som en munn som hvert øyeblikk kunne gape, et hull i mammas hode.

Legen løftet en hånd og lot en finger gli over arret. Mamma bøyde lydig det nakne hodet. Så trillet legen seg tilbake til pc-en og skrev inn noe.

«Vil du si det er en slags innbilning?» sa han mens han kikket på skjermen. «Eller en fysisk opplevelse?»

«Hvordan kan en vite forskjell?»

«Silje.» Han lente seg frem på kontorstolen og trillet tilbake til mamma, dro seg liksom fremover med føttene. «Denne tingen. Den kan komme tilbake, du vet det? Kanskje. Kanskje aldri. En kan ikke vite. Derfor må vi passe på. Derfor disse kontrollene – jevnlig nå, ikke så ofte senere. Og det er derfor vi fortsetter kuren litt til, for å være sikre. Kreften du hadde var følsom for cellegift.»

Legens venstre hånd la seg over hodet mitt og begynte å ruske meg i håret mens han ga meg et oppmuntrende smil.

Jeg likte ikke å bli rusket i håret og smilt til av folk som ikke kjente meg, de fikk meg til å føle meg mindre enn jeg var. Jeg var liten, men ikke så liten.

«Dere får passe på, dere,» sa mamma. «Jeg har nok å gjøre.»

Vi tok heisen opp en etasje og gikk inn i et stort, opplyst værelse uten vinduer. Midt i rommet sto en diger, lysegrå maskin. Den lignet en åpen tørketrommel, og foran åpningen var det plassert en benk. Vi ble tatt imot av en dame med hvit bluse, hvit bukse og hvitt hår. Også hun stilte mamma spørsmål. Var mamma gravid? Mamma lo og svarte nei. Hadde hun metall i kroppen? Mamma lo enda mer og sa nei, ikke sist gang hun sjekket. Mamma måtte ta av seg skoene. Så ble hun lagt på benken, hodet mot maskinen. Den hvite damen flyttet litt på mamma før hun skjøv benken og hodet hennes inn i trommelen. Det var viktig å ligge helt stille, sa hun.

Legen hadde brukt to bokstaver – MR, hadde han sagt flere ganger. Jeg visste hva det betydde. De voksne – mamma, onkel Terje og tante Siren – hadde sagt de to bokstavene så mye i tiden før og etter operasjonen at jeg forsto det var noe viktig. Jeg søkte det opp på nettet. MR er kort for magnetresonanstomografi og er en teknikk for å fremstille bilder av kroppsvev. Det handler om hvordan molekyler oppfører seg når de utsettes for radiobølger i et magnetfelt.

Noe sånt.

Jeg satt på en stol ved døren, og så mammas kropp ligge der, hodeløs, og lurte på hva hun tenkte på der inne, om hun var redd. Jeg hadde sett henne redd én gang, og det var da jeg fikk blindtarmbetennelse vinteren før. Det var helgen pappa var på Rørosmartnan for å svømme under isen. Jeg hadde våknet midt på natten, magen var en kvern av smerte, jeg krøket meg sammen i sengen, svettet og frøs og gråt. Mamma kom inn, hun strøk meg over håret og bar ting inn på rommet mitt, som om smerten ville forsvinne bare hun bar nok ting til sengen min: vannglass, piller, bananer, bøker og tegneserier, våte kluter, tørre kluter, en bøtte med vann og salmiakk til å kaste opp i. Hun var stille, jeg kunne ikke se henne ordentlig i mørket – kjente bare hendene på hodet mitt, og hørte lyden av føttene hennes, ut og inn hele den natten. Smerten forsvant ikke. Jeg drakk ikke vann og spiste ikke banan og kastet ikke opp. Da morgenen kom og rommet ble fylt av dette grå halvlyset, kunne jeg se ansiktet hennes, det var rødt og fortvilt.

Mamma klatret ned fra maskinen og tok på seg skoene. Vi gikk ned igjen til legens kontor. Mamma ba meg vente utenfor.

Da hun kom ut igjen, virket hun lettet.

«Kom!» sa hun og grep hånden min. «La oss komme oss ut herfra.»

Vi tok heisen ned og forlot sykehuset. Mamma så ned på meg og smilte idet dørene gikk til side og vi skrittet ut i den hvite kulden.

«Å komme ut av et sykehus er ikke som å komme ut av andre hus,» sa hun, og jeg forsto akkurat hva hun mente. Vi satte oss i bilen og forlot den store, tomme parkeringsplassen. Selv om det var vinter, stanset hun på bensinstasjonen ved elva og kjøpte ispinner til oss. Vi satt i bilen og slikket på hver vår is da mamma sa:

«Du som vet alt, vet du hvorfor vi var på sykehuset i dag?»

«Ja,» sa jeg.

«Hvorfor?»

«Fordi du har hatt kreft. I hodet.»

«Det er riktig. Og jeg må passe på at jeg blir friskere og ikke sykere, det er derfor jeg ligger inne i den maskinen. Maskinen passer på. Jeg ville at du skulle være med, slik at du skulle få vite alt jeg vet.»

«Hva med pappa?»

Hun tenkte seg om mens hun bet av en stor bit med rød saftis. Så nikket hun.

«Han vet det, han også.»

Vi spiste opp isen vår, knekte pinnene i to og la dem i askebegeret, før vi kjørte over broen og hjemover.

Jeg så på bilansiktene som møtte oss, triste Audier, leie Golfer, trette Opeler – de sørget alle sammen. Jeg visste jo hva den store tørketrommelen gjorde, jeg hadde lest om magnetresonanstomografi og forsto slike ting som de andre i klassen, utenom Simen, ikke brydde seg om.

«Kan du dø?» spurte jeg.

Mammas ansikt rykket et øyeblikk til i overraskelse, det så nesten ut som om hun smilte.

«Ja, det kan jeg,» sa hun. «Men jeg kan leve også.»