Jens M. Johansson

Den andre

Roman

Kapittel 1

Jader Lima og jeg traff hverandre første gang i begynnelsen av november 2007. Som vanlig på torsdager hadde jeg kommet for å trene capoeira i en av småsalene i Bjølsenhallen. Vi var de samme åtte-ni som pleide å møte. Jeg hadde vært hjemom og spist middag med Tina først, og nok en gang måtte jeg overtale meg selv med at treningen som oftest ble fin når jeg endelig kom meg dit. Men allerede i garderoben forsvant motet igjen. Før hadde jeg satt pris på alle ulikhetene mellom oss, det var i hvert fall en av de tingene jeg la vekt på når jeg skulle forklare hva det var jeg likte med capoeira. At vi var alle slags sorter. Men det var jo ikke sant. Det var meg i de fine dressene mine og de andre med stillongser under buksene. Og bare jeg visste hva det virkelig ville si å få bank. Eller gi, for den saks skyld.

Vi tilhørte Oslo Angola Capoeira Club. Fire år hadde gått siden jeg ble medlem. Tanken var vel at capoeiraen kunne være en bra måte å rense hodet på. Det var ikke helt en kampsport, men like mye en dans. Man antok at den var blitt utviklet av vestafrikanske slaver i Brasil, for å skjule forberedelser til opprør. Som navnet på klubben ga uttrykk for, sverget vår mester til angola, den retningen av capoeira som la vekt på tradisjoner, langsommere bevegelser og det teatralske. Men dansen var samtidig ekstremt fysisk krevende, noe som tiltalte meg. Vi trente saltoer, flikkflakker, spark, angrep og unnamanøvrer, tempo, smidighet og styrke. Ganske snart begynte mesteren å vie meg ekstra oppmerksomhet, ropte til de andre at de skulle se på meg for å lære hvordan nye bevegelser skulle utføres. Han likte å kalle meg det nye hvite håpet, og jeg ble raskt god, bedre enn de andre. Sterkere, raskere, roligere. På de beste kveldene følte jeg i korte øyeblikk at jeg kunne sveve.

Det var Tina som hadde brukt uttrykket å rense hodet, og lagt i hennes munn lød det faktisk litt tøft. Men jeg vet ikke. I det siste hadde det begynt å irritere meg hvordan enkelte av disse andre klubbmedlemmene kledde av seg, urimelig nok, hvordan de kunne plassere foten lengst ned på det ene buksebeinet, reise seg og tråkke av seg buksene ved å løfte på knærne som om de var noen jævla femåringer. Jeg skammet meg over hvordan de av og til skar ut i latter fordi en av dem hadde sitert Homer Simpson, og med hvilken toskete begeistring de kunne snakke om mester Klaus’ seneste visdomsord på klubbens blogg. Kickbokserne som sto litt lenger inn i garderoben, smilte av oss. De sto med sine hardt teipede hender og ristet på hodet. Vi var kampsportens ferske slektninger, det var sånn det var. Jeg hadde havnet i den pratsomme gjengen med tullinger som mente at dans kunne være like effektivt som vold.

Plutselig sto en fremmed mann i døra til treningssalen. Folk rotet hele tiden med hvor de skulle, så det var ikke noe rart med det. Men denne mannen – kledd i klassiske, hvite bukser og en hvit t-skjorte under en like hvit kardigan – ble stående i åpningen, han hadde ikke gått feil. På hodet hadde han en svart sixpence. Antrekket fikk meg til å tenke på de svarthvite bildene av mestrene fra capoeiraens storhetstid, som igjen pleide å få meg til å tenke på motstandskjemperne i den spanske borgerkrigen, revolusjonære kamerater som sto tett sammen og smilte til fotografen, selv om de var slitne etter en lang dags frihetskamp.

Den hvitkledde var ganske høy, og et imponerende syn da han tok noen skritt inn i salen. På slep hadde han dessuten to iøynefallende beundrere. En storbrystet skjønnhet med tatoverte overarmer, miniskjørt, dyp utringning og jakka over armen, og en slank, men ikke fullt så pen, peroksidblond jente med skinnende, trange bukser og en litt for hvit dunjakke. De var et støyende følge, lo og spøkte med hverandre, før de stoppet og glante utfordrende tilbake på oss. Den peroksidblonde hermet etter ham som sto ved siden av meg, og stirret måpende tilbake.

Mannen i følget tok ytterligere noen skritt mot oss. Gangen var nonsjalant og slentrende. Han var sikkert ti år eldre enn meg, så jeg nå, i førtiårene et sted. Kvinnene ble stående, helt alvorlige, før de plutselig gapskrattet. Han lot seg ikke forstyrre av det, men så på oss og strakte armene beklagende ut til siden, som om han ville unnskylde hvordan de hadde brast inn. Smilet hans virket vennlig, syntes jeg, men kanskje først og fremst sikkert. Han var trygg, selv foran en forsamling av ukjente.

«Oslo Angola Capoeira Club, ikke sant?» spurte han. Stemmen var litt ru, men egentlig vanligere enn jeg hadde ventet.

Bak meg kunne jeg høre to av mine treningskolleger hviske noe, men ellers var det ingen som fant det verdt å snakke.

«Vil du være med?» spurte mester Klaus vennlig. «Kanskje dere også?» Han smilte til de to kvinnene, som svarte med å riste på hodene og gikk og satte seg på en av de lave gymbenkene som sto langs veggen. Mannen ble med dem, tok av seg kardiganen og ga den til jenta med det blekte håret. Så satte han seg ned på benken, knøt opp skoene og tok dem av. Vi så det alle sammen. Han reiste seg opp på de brune, senete føttene sine, spaserte ut på gulvet.

Å utøve capoeira uten sko var ikke tillatt hos mester Klaus. Vi var som nevnt angoleiros, og mester Klaus så helst at vi brukte en helt bestemt type sko: hvite flatsålesko som først og fremst fikk meg til å tenke på pantomimeartister og friteatergrupper. Bare føtter var capoeira regional, den andre hovedstilen, som handlet mer om kamp og krevde raskere bevegelser.

«Er det i orden?» sa den nye gjesten.

Mester Klaus betraktet ham, kastet et raskt, åpenbart veloverveid blikk på føttene hans. Jeg kunne se at han vurderte hvilket svar han skulle gi. Jeg visste at dette var et viktig prinsipp for ham.

«Velkommen,» sa han, og forsøkte å høres ut som om han hele tiden hadde beholdt roen. Det er mulig noen av de andre kjøpte det.

Det oppsto en liten stillhet. «Er det du som er sjefen?» spurte mannen.

«Sjefen og sjefen. Jeg er i hvert fall mester Klaus,» svarte mester Klaus med sin svake tyske aksent. «I egen høyeste person,» la han til og hang på en liten latter. Så pekte han på de bare føttene til den nyankomne. «Vi bruker helst sko.»

«Ja …?» Den hvitkledde nikket, men gjorde ingen tegn til å gå til benken og hente skoene sine.

«Ja …» sa mesteren. «En prøvetime er gratis.» Det tyske språket skinte tydeligere igjennom når han var nervøs. «Men etter det må du betale, er jeg redd. Nå er det jo bare tre ganger igjen før jul, ikke sant, men vi kan sikkert regne ut en rettferdig og rimelig sum for de siste gangene, før vi gå løs på en ny termin med –»

«Men prøvetimen er gratis?» Det var vanskelig å avgjøre om den nye gjorde narr av ham.

«Ja,» sa mesteren.

En av kvinnene sukket tungt. Det var hun i de åletrange buksene. Hun tok av seg den hvite dunjakka.

«Men velkommen skal dere være, alle sammen,» gjentok mester Klaus.

Den slanke, høye mannen bukket, så snudde han seg og ga begge kvinnene et vått kyss på munnen, og de satte seg tettere inntil hverandre på benken. Den vakre, tatoverte kvinnen jublet og hoiet. Jeg vet ikke helt om de visste hva de var med på. De virket påtagelig ute av sitt element i det skarpe lyset i salen, trukket inn fra mørket utenfor.

Etter oppvarmingen skulle vi få utfordre hverandre til dueller. Som vanlig formet vi en ring. Den fremmede mannen stilte seg i rodaen sammen med oss andre, brune føtter blant de hvite, sløyfesnørte skoene. Han beveget seg bare så vidt til musikken, beholdt øyekontakten med kvinnene. Jeg kjente at han luktet godt, lavendel eller noe. Vegard, som var prest i Sagene kirke, utfordret Robert, og de gikk inn i ringen, stilte seg bredbeint, begynte å vagge fra side til side på sine myke småsko, for å finne rytmen fra musikken, sette tempoet. Vi måtte se ut som duster. Vinterbleke og tunge, kledd i slaskete singleter, utvaskede gymbukser, eller en posete t-skjorte fra Hard Rock Café i Singapore. Sto der med våre velmenende smil, klappet takten til gungaen og lot som om vi kunne slåss.

Med en utenforstående til stede var det så altfor tydelig hvor nølende Vegard og Robert spilte denne kampen, som liksom skulle være på liv og død. Selv om Robert alltid hadde vært en av dem jeg likte, måtte jeg si det. Nå og da langet de ut noe som skulle imitere et spark, men uten egentlig å være i nærheten av å treffe hverandre; hele tiden med en liten, trygg avstand mellom kroppene, så vagget de igjen, slengte ut et bein, lente seg bakover i et langsomt forsvar, eller bestemte seg for å slå hjul, Vegard med de sprikende knærne sine.

De gjorde seg ferdige og ble erstattet av et nytt par som gikk ut i sirkelen og gjentok de famlende og håpefulle bevegelsene. Jeg så på dem. Senere skulle jeg tenke på seansen som en ubehjelpelig amatørteateroppsetning. Hadde bevegelsene blitt utført av barn, kunne stolte besteforeldre kommet på oppvisningen og klappet i hendene. Men framført av to fullvoksne menn, føltes forestillingen bare pinlig.

Da pekte den nye mannen på mester Klaus. Ringen var tom igjen. Jeg kunne ikke huske at noen hadde utfordret ham noen gang, i hvert fall aldri i fullt alvor. Men langsomt løftet den ukjente mannen hånden og rettet pekefingeren mot selveste mesteren vår. Bevegelsen hans fikk straks kvinnene på benken til å rope ut sin begeistring.

Den fremmede gikk først ut. Han var ikke spesielt muskuløs. Om noe, så kroppen hans seig ut. Mester Klaus ventet noen sekunder før han kom etter. Nølingen hans spredte en viss engstelse i forsamlingen. Folk fortsatte å klappe takten, men mer avventende enn før. Jeg la merke til hvordan enkelte av de andre vekslet blikk, smilende og forventingsfulle, men også utrygge på hva den navnløse mannen uten sko skulle kunne finne på.

De gynget fra side til side, lusket rundt i ringen og studerte motstanderen. Mester Klaus i en mer innstudert, dyp posisjon enn den velkledde gjesten, som om han trodde det så mer elegant ut, men stilt overfor den fremmede så mester Klaus bare ut som amatørteaterets hovedrolleinnehaver. Den store stjernen på den lille, lokale himmelen.

Så angrep den hvitkledde.

Jeg hadde aldri sett noe så stilfullt, så voldsomt og smidig noen gang, selv om han tydelig holdt igjen i begynnelsen. Uten tilløp hoppet han høyt opp i lufta, snurret kroppen to ganger rundt seg selv, sidelengs med beina som en slags saks, strakte ut og landet i håndstående, bøyde hoftene sånn at kroppen lå dobbelt, ubesværet holdt oppe av armene, før han strakte den ut igjen i en kattemyk, kontinuerlig bevegelse og spratt opp.

Kvinnene klappet jublende i hendene og reiste seg fra benken. Mester Klaus hadde utført et forsvar som besto i å lene seg bakover med overkroppen, gå ned i bro, for så å gå opp i håndstående, og flikkflakke seg tilbake på føttene igjen. Etterpå sendte han et smil til den ukjente motstanderen, et innforstått, dumt smil. Men mannen bare fortsatte. I et sekund hvilte han på ett bein, før han plutselig tok en luftig salto, landet på det samme beinet og gikk rett inn i en ny baklengs salto. Mester Klaus gjorde noen enkle unnamanøvrer, selv om motstanderen strengt tatt hadde beveget seg bakover og slike var helt overflødige. Så smilte han igjen. Som om han klamret seg til det latterlige i at en mann kunne komme inn fra gata og tro at det bare var å utfordre ham. Eller kanskje han trodde at smilet ga inntrykk av at han hadde alt under kontroll, at begge aktørene visste hva de holdt på med, at de spilte hver sin rolle i skuespillet, og at han – som mester – var trygg nok til å kunne tre tilbake for å la den nye bruse med fjærene, selv om deler av publikum sikkert ville la seg blende av hans spillopper og triks.

Akkurat da langet den uinviterte gjesten ut et hardt spark med strakt bein. Foten stoppet bare centimetere fra ansiktet til mester Klaus, som stivnet, slapp hendene ned langs kroppen. Den hvitkledde holdt fotbladet helt inntil mesterens ansikt i noen sekunder, før han senket beinet sakte. Mester Klaus så opprørt ut, som om han så seg nødt til å minne om det gjeldende regelverket, men før han rakk å summe seg til å si noe, kom det et nytt baklengs spark, knallhardt. Først med det ene beinet, så det andre, i takt med musikken. Det siste rørte ved øret til mester Klaus, som ropte ut og rykket et par skritt bakover med et sjokkert ansiktsuttrykk. Den ukjente mannen fulgte etter ham.

«Kom igjen!» ropte den ene av kvinnene. Jeg så ikke hvem av dem, men det var nok den vakre, for så skrek den andre: «We want blood! We want blood!», og snart ropte begge det samme.

Mester Klaus rygget videre bakover og ringen åpnet seg og slapp ham ut. Jader fortsatte etter, det våkne blikket rett fram. Han snurret og rullet og danset elegant og kraftfullt, med beina, med armene, med hele kroppen. Hele tiden nærmere. Rettet spark mot kropp og hode, og mesteren stavret bakover, smilte ikke lenger, så bare oppkavet og fornærmet ut.

«We want blood! We want blood!»

Mester Klaus kastet et hatefullt blikk mot kvinnene. Så snublet han i sine egne føtter, falt baklengs og landet på rumpa, spratt én gang på den sviktende parketten, før han ble sittende, rett i ryggen. Som låst i sin egen verden hadde den hvitkledde gjesten vært etter motstanderen selv i fallet, men idet rumpa til mesteren traff gulvet, virket det som om magien ble brutt og han våknet opp. Han sto med mester Klaus ved sine føtter, senket hendene og ble stående i noen sekunder med et nesten fraværende blikk. Sakte fikk et vennlig smil tak i ansiktet hans og han bøyde seg fram, tilbød mester Klaus å hjelpe ham opp, men mesteren så ikke engang på den utstrakte hånden.

Vi sto rådville igjen da den navneløse mannen gikk bort til damene sine, og de klemte ham, begge to. Han spurte dem om noe, men det eneste jeg hørte var at de lo i stedet for å svare. Den vakre kvinnen ristet ertende på de store brystene da han slapp henne.

Han satte seg ned og snørte på seg skoene.

Musikken gikk en stund til, helt til mester Klaus trykket på stoppknappen på cd-spilleren så man tydelig kunne høre at ingen sa noe. Den første, usikre stemningen gled sakte over i en slags fortørnet, engstelig harme. Enkelte sendte hverandre stille blikk som sa at det fikk da være grenser. Flere av dem var borte hos mesteren for å vise sin trofasthet, og man kunne høre bekreftende, opprørt hvisking og tisking over bjørkelaminatbordet i hjørnet lengst bort. Etter at det fremmede følget hadde forlatt salen, økte stemmene i styrke og i hardhet. Mester Klaus spilte rollen som den storsinnede generalen som forsøke å roe troppene. Jeg kunne se at buksa hans fortsatt hang litt i baken etter fallet. Generalens grå, litt støvete stuss.

Jeg droppet å skifte, skyndte meg bare inn i garderoben og hentet klærne mine, som jeg trykket ned i bagen. Jeg nådde dem igjen før de fikk heisen ned til parkeringskjelleren, ble stående litt bak dem. Så gikk vi inn sammen. Dørene lukket seg, og vi begynte å synke mot bunnen av heissjakten. Den lyse hvisket et seksuelt tilbud til den hvitkledde mannen, som bare fortsatte å smile.

«Ikke gjør vår venn her brydd,» sa han og nikket i min retning. Jeg likte ikke at han sa det, og kikket ned på skoene mine. Heisen stoppet, dørene gled opp og vi gikk ut i den motorvarme kjelleren med det lave taket.

«Du …?» Han hadde stoppet og så på meg, tok opp en lapp av lomma og skriblet noe på den. «Hvis du vil oppleve ordentlig capoeira, ringer du dette nummeret her.» Han ga meg lappen og smilte igjen. Tennene hans glitret hvitt i skinnet fra lysstoffrørene i taket.

Jeg nikket bare og skjøv den ned i lomma på treningsbuksa, og fikk ikke sett ordentlig på lappen før jeg fikk rødt lys på Storo. Det var bare et mobilnummer, skrevet med blå kulepenn. Lappen så ut å være revet fra toppen av en avisside; tynt, grålig papir. En bil bak meg tutet. Lyset hadde skiftet til grønt og jeg stappet nummeret tilbake i lomma og kjørte videre oppover. Kveldsflyene var i rute, sa stemmen på radioen. Og jeg tenkte på hvordan den middelaldrende mannen faktisk hadde fått det til å se ut som om han virkelig kunne fly, en etasje over ICA Maxi i Bjølsenhallen. Så tenkte jeg på den mannen som et amatørvideokamera hadde fanget opp da han kastet seg ut fra et av vinduene i World Trade Center, han som jeg syntes kunne ligne på meg i dressen sin, hvordan han dalte nedover, med slipset flagrende. Det var lenge siden jeg hadde tenkt på ham.

Kapittel 2

Vi bodde på Grefsen, i andre etasje i en hvitmalt tomannsbolig oppe på Grefsenplatået. Midt i hagen sto et vakkert, gammelt piletre. Jeg tror egentlig det var treet Tina opprinnelig falt for ved huset. Da vi var på visning, husker jeg at hun ble stående i vinduet og se ut på det, og da jeg kom bort til henne, sa hun at hun ville bo her med meg. Egentlig var huset altfor dyrt for oss, men Tina snakket nok med faren sin. Sammen med moren til Tina tok han oss med ut på restaurant, og da kaffen kom på bordet, tok han ordet og sa at vi kunne leie ut førsteetasjen, og at vi ellers måtte se på pengene som en gave til de nygifte. «Du må huske at Tina er vårt eneste barn.»

Det siste var nok et forsøk på å glatte over det faktum at moren min på ingen måte kunne bidra med noe lignende. Av mor hadde vi fått et litografi som forestilte streikende havnearbeidere i Oslo klare til kamp mot politiet. Og en nokså ukjærlig tale som hadde gjort alle gjestene ille til mote under middagen.

Vår nye adresse ble Siriusveien 12A, litt bortgjemt i en vei som faktisk var formet som en stor heftestift. Skulle vi først flytte ut av sentrum og bli satte, pleide Tina og jeg å si til de vennene vi inviterte på middag for å vise fram den nye boligen, syntes vi likegodt at vi kunne velge en vei formet som en kontorrekvisitt.

«En heftestift,» sa jeg.

«Nå sitter vi fast,» sa hun, og gjestene lo godt.

Til gjengjeld hadde alle veiene der oppe navn etter stjerner og planeter. Vi flyttet dit kort tid etter at vi giftet oss, og i begynnelsen syntes vi det var det var passende med disse gatenavnene. Neptunveien, Merkurveien, Marsveien, Jupiterveien. Av og til gikk vi lange kveldsturer sammen og snakket om det livet vi nå delte, hvordan vi hadde plassert det der det hørte hjemme, oppe på et himmellegeme, og Sirius var til og med den mest lyssterke stjernen på jordens nattehimmel. Vi prøvde å få øye på den, uten at vi noen gang var helt sikre på hvilken det var. Hundestjernen ble den også kalt, men det brydde vi oss ikke om, og litt etter litt hadde uansett turene blitt færre, uten at det var noe galt i det. Vi var plassert på himmelen, og slik skulle det være, men det var ikke så mye mer å snakke om.

Jeg dusjet. Først i glohett vann, som jeg skylte hele kroppen med, før jeg vasket meg med bestemte, robuste bevegelser nedover beina, som om de tilhørte en hest. Jeg avsluttet alltid med en rask, iskald avspylning. Det ga meg en følelse av fasthet og, noen ganger, nye muligheter.

Tina satt og kikket i et moteblad med en Dior-reklame på baksiden da jeg kom inn i stua. Jeg satte meg ved siden av henne, og hun snek tærne sine inn under låret mitt, før hun fortsatte å bla. Hun hadde tent stearinlysene i vinduskarmen, noe hun gjorde hver kveld når det ble høst. Tina hadde alltid lagt vekt på å gjøre det koselig rundt seg. Det var antagelig derfor hun egentlig ikke likte Michael Kvium-litografiet som hang på den store, motstående veggen. Vi hadde kjøpt det i Galerie Hof & Huyser en gang vi var i Amsterdam, men jeg var ganske sikker på at hun hadde angret straks vi kom hjem og pakket det ut. Bildet viste en skallet figur med bind for øynene, en mann med en utrent, hårløs overkropp, stående ensom ute i et blodrødt vann som rakte ham til navlen. I motsetning til Tina brydde jeg meg ikke det spor om kunst, men dette hadde jeg falt for med én gang. Da jeg til og med foreslo å kjøpe det, tror jeg hun ble så glad at det påvirket dømmekraften hennes. Etterpå hadde vi gått på en pub i bohembydelen Jordaan, og med bildet lent opp mot bordet, hadde hun vært så vidunderlig lykkelig og bestilt et stykke ostekake.

Jeg la hånden på leggen hennes, og hun laget en liten koselyd. Selvfølgelig skulle jeg fortelle om hendelsen på treningen, jeg gledet meg til å gjøre det, men det kunne godt vente litt. Oppstyret med den fremmede mannen var som et drops jeg hadde lyst til å suge på. Å dele det med andre kunne forringe smaken. Selv skulle jeg bare tillate meg korte stunder av gangen med det, tenkte jeg, for å spare, la det vare så lenge som overhodet mulig. Å tenke tilbake på det som hadde skjedd, ga meg den samme følelsen av oppstemthet som når alt i huset var vasket, skrubbet helt ned til de minste gjenstandene, og resten av lørdagen lå planløs foran oss i deilig formiddagsvær.

Plutselig ble jeg fylt av tiltakslyst. Jeg strakte meg mot henne og vippet ned motebladet, slik at hun kunne se meg. «Skal vi dra på kino?»

«Nå?» Hun snudde seg mot vinduet. Det var en kald, måneløs oktoberkveld. «Hvor mye er klokken?»

«Jeg vet ikke. Litt over åtte?» Jeg reiste meg opp fra sofaen. «Kom igjen! Vi ville jo se This Is England, med han lille gutten og skinheadsene.»

Hun trakk på skuldrene. Før vi dro, gikk jeg en rask tur inn på hjemmekontoret, eller biblioteket, som vi spøkefullt likte å kalle det, og la lappen med telefonnummeret fra den hvitkledde i en skrivebordsskuff, den nest øverste, som var holdt av til mine ting.

Filmen var fin nok. Den handlet om en lubben, mobbet tolvåring som fant venner i en gjeng med skinheads. Vi tok en kaffe etterpå. Begge mente at den unge gutten spilte fantastisk. Sårt, på en måte man ikke kunne forvente av en på hans alder. Tina mente at det kanskje var fordi moren hans døde rett før filminnspillingen. Det hadde vært en dedikasjon til henne helt til slutt i filmen. Hun døde av kreft.

Etter en passende stillhet rundt kafébordet fortalte jeg Tina hva som hadde skjedd på treningen tidligere på kvelden.

«Han fyren må jo være helt sprø,» utbrøt hun. «Komme inn til dere og gå til angrep på den måten.»

«Ja.» Jeg tok en kort pause. «Men han rørte faktisk ikke mester Klaus. Han var ikke borti ham. Ikke en eneste gang.»

«Men likevel …»

Hun hadde jo rett. Men det var ikke det viktige nå, følte jeg.

«Og de to kvinnene?» fortsatte Tina og himlet med øynene. «Det høres jo veldig spesielt ut.»

Jeg slapp ut en liten latter. Det var spesielt. «Men du skulle ha sett ham. Mannen så ut som om han kunne fly. Det var virkelig helt ekstraordinært.»

«Hvordan tok Klaus det?» Tina fikk seg aldri til å si mester.

Jeg løftet kaffekoppen, holdt den med begge hender. Hun skjønte åpenbart ikke dette. «Det skjedde jo ikke noe med ham, Tina. Han bare snublet og falt på rumpa.»

«Og så gikk de bare etterpå?»

«Ja, mer eller mindre.»

«Han tok med seg damene og stakk?»

«De gikk, ja.»

I bilen satte Tina på radioen. Det var nyhetene. Det hadde vært en ulykke. Noen var blitt drept. Tina sukket av medfølelse. Og den stille irritasjonen mellom oss mistet taket, som om den trakk seg tilbake av anstendighet.

Etter en stund spurte Tina: «Hva tenker du på?»

Akkurat da tenkte jeg på at foreldrene mine hadde hatt en stor, rød fane i et kott ved siden av inngangsdøra da jeg vokste opp. Jeg fortalte henne det.

«I Kirkeveien?» sa Tina.

«Ja.»

Det var et dypt og smalt kott med bare en tynn vegg mot stua der far i løpet av noen år resignerte ved salongbordet, med de tomme, uklare glassene foran seg, sittende i sola fra de støvete vinduene. Fanen sto lengst inn, rullet sammen om stangen og lent opp mot en vegg.

«Jeg pleide å gjemme meg der inne av og til,» sa jeg. «Sto lengst inne i mørket og lente meg mot den røde fanen. Jeg husker følelsen av det glatte, syntetiske stoffet mot det varme kinnet mitt.»

Hun smilte til meg. «Lille Paul Wilhelmsen,» sa hun. Jeg kjørte ned under regjeringsbygningene, i retning Torggata, mot hovedbrannstasjonen der Arne Garborg har fått en plass under bakken. Det føltes fortsatt litt galt å kjøre med bilen her. For meg var Hammersborgtunnelen et avsperret område hvor vi gikk i gatene og demonstrerte 1. mai. De skitne, fabulerende svarthvite maleriene på betongveggene minnet meg om hvordan jeg tok hendene til foreldrene mine når slagordene økte i styrke her inne. Firkantede klistremerker med Faglig 1. mai-front på jakkeslagene, gamle kamerater som møttes igjen, folk som ropte fem og fem i rekken, publikum på fortauene, redselen for at noen fra skolen skulle kjenne meg igjen, alvorlige budskap som det var klippet hull i for å minske vindfanget.

«Dette er min oppvekst,» sa jeg. «Sånne veggmalerier …» Jeg saktnet farten, og Tina kikket ut av vinduet på de naive figurene. «… en del av t-banestasjonene i drabantbyene er dekorert på samme måte. Har du sett det?»

«Jeg har ikke tenkt på det,» sa hun og lo.

«Kanskje var det sånn at man på seksti- og søttitallet i Skandinavia hadde funnet en type kunst som man mente var spesielt egnet for trafikale punkter under jorden,» fortsatte jeg.

«Disse heter Edens hage,» sa Tina. Hun kunne navnet på kunstneren også.

«Demonstrasjonstogene gikk gjennom her. Da jeg var liten.» Jeg kikket på Tina da vi kjørte ut av tunnelen, men i samme øyeblikk ble jeg usikker på om jeg hadde fortalt henne om disse minnene før, ikke minst fordi det var akkurat den type barndomsminner jeg visste at Tina likte.

«På sett og vis var det vårt sixtinske kapell,» fortsatte jeg likevel. «Søttitallets versjon av Edens hage, en sterkt trafikkert, underjordisk plass.»

Det kunne til og med hende at hun for lengst hadde gitt meg sitt syn på disse refleksjonene, slik jeg nå håpet at hun ville, i hvert fall sa hun ingenting. Hun var sikkert sliten. Endelig var hun blitt privatpraktiserende psykiater, bare for å oppdage at kollegene i kontorfellesskapet var noen utstuderte drittsekker. Vanligvis ville hun ha fortsatt der jeg slapp, på den måten jeg likte så godt, fylt ut mine betraktninger og gitt dem en sårt tiltrengt tyngde av wienerisk fin-de-siècle, sjeselong og diagnosekategorier utarbeidet av American Psychiatric Association. Vi kunne ofte ha slike samtaler som var preget av denne utvungne iveren som vanligvis hørte de nyforelskede til. Men vi slapp den tilhørende spisse og pirkende frykten for å trå galt og ødelegge alt. Etter hvert var vi blitt ganske rutinerte ektefolk, og jeg tror vi begge absolutt kunne more oss, på hver vår kant, over hvilke mønstre vi repeterte i samtaler og, når de var ferdige, i krangler. Vi var erfarne, men tolket ikke repetisjonene som de første signalene om et karrigere ekteskap der lidenskapen og nysgjerrigheten litt etter litt sank ut i ytterkantene. For oss, i hvert fall for meg, representerte rutinene og mønstrene en respekt for hverandre. Vi ga hverandre trygghet ved å reagere forutsigbart. Tina fylte ut mine historier og betraktninger og jeg forsøkte å bidra til hennes, selv om jeg ofte følte at hun gjorde en større jobb enn meg der, og at hun, i sin oppfølging, egentlig ble hensatt til å dekke over at jeg mest av alt hadde forsøkt å vise meg fram. Men selv om hennes utvungne iver skulle vise seg å være et metodisk valg (kanskje til og med hjulpet av hennes erfaring med pasienter), tatt for å smøre ekteskapet og holde det smidig, så gjorde det meg ingenting. Tvert imot kunne jeg tenke at det var en vakker handling.

Frykten for at jeg gjentok meg selv, fikk meg til å legge en hånd på låret hennes og si at jeg elsket henne. Lokalnyhetene meldte at det var snø i Marka allerede.

«Du husker at vi skal på ski med mamma og pappa på lørdag?» Hun hørtes så glad ut da hun sa det.

«Og søndag kommer moren min på middag,» sa jeg tørt.

«Ja,» sa hun, og gleden var borte i stemmen hennes.