HENRIK H. LANGELAND

HAUK OG DUE

Til Tiril

Alle mine duer kom hjem

Hauk hadde lånt morens sykkel og plassert Sunniva i barnesetet. Ragnhild tok følge mens de trillet nedover grusen i oppkjørselen; Sunniva satt og dunket sandalene mot fotplatene på hver side av bakhjulet.

Nede ved porten ga Ragnhild henne et raskt kyss på pannen og rettet på hårspennen.

Lov meg at dere sykler forsiktig, sa hun, uten egentlig å se på hverken Lars eller Hauk.

Hauk trykket badehåndklærne godt ned i kurven på styret, ved siden av spaden og plastbøtten Sunniva likte å lage sandslott med, og skjøv seg opp på damesetet. Fjæringen knirket.

Kjør, kjør! ropte Sunniva og dunket storebroren i korsryggen med håndflatene.

Lars slengte benet over bagga på sin egen tigirssykkel og tråkket etter bortover Gulleråsveien. Ved garasjene kastet han et blikk over skulderen. Moren til Hauk og Sunniva hadde gått opp i hagen, mot den gjengrodde andedammen.

Vær senest tilbake til middag fem, ropte hun.

De måtte leie syklene forbi bommen i Planetveien, men straks de nådde gruvesjakten, var det bare å suse ned mot Båntjern. Lars la seg bak, skogsveien var trang og det var mange ute og gikk tur. Sunniva sang for full hals i sommerkjolen sin. Selv var han allerede svett under T-skjorten. Hans egen far, Mikkel, hadde kalt det «indian summer», og Lars lurte på om det kom av India eller indianer. Det spilte uansett ingen rolle, i neste uke begynte skolen og det gjaldt å få utnyttet de siste fridagene.

Ro, ro til fiskeskjær, mange fisker får vi der, sang Sunniva og vugget så kraftig fra side til side på én til far og én til mor at Hauk hadde sin fulle hyre med å holde sykkelen stødig.

Du må sitte rolig, gjentok han og la den ene hånden på kneet hennes.

Først virket tjernet som noe fremmed i skogen, sølvskimrende mellom grantrærne. Lars hadde vært her utallige ganger, likevel var det Mylla-turen for to og et halvt år siden han bestandig tenkte på når Båntjern kom til syne nederst i skråningen; faren og han i morgenmørket med hodelykter på vei mot skibussene ved Sognsvannsbommen, den stive frosten i neseborene og snøkrystallene som glitret som morild rundt bindingene for hvert fraspark. Nå vrimlet det av mennesker i og rundt vannet, plaskende barn langs land og bestemødre med dorske brysttak lenger ut.

Hallå, gutta! Her oppe!

Det tok et øyeblikk før de oppdaget skikkelsen som stod og veivet med den ene armen ute på stupebrettet.

Sjekk nå! ropte Marius, slapp taket rundt staget og kastet seg utfor.

Hauk gikk av sykkelen og trillet inn til siden. Ikke lenge etter kom unge Mellbye trippende over de blankslitte fururøttene, klissvåt.

Var det der bomba eller reka? spurte Hauk, men Marius overhørte spydigheten, tydelig stolt over å ha turt å hoppe fra den øverste planken.

Lars ble stående over skrevs på rammen.

Et stykke bak dukket moren opp. Fru Mellbye gikk i klikklakker og hadde en kremhvit badedrakt med høy skjæring. Hun dro det våte håret bakover, som i en hestehale, og klemte vannet ut av det.

Lars flyttet blikket mot vannliljene. Er faren din her? spurte han Marius.

Nei. Helgevakt på Kirurgen, som vanlig. Marius krøllet tærne om en grankongle, vippet den opp i luften og ga den et spark med vristen så den forsvant inn i krattet. Sett fra dere syklene, så stikker vi bort til slengtauet!

Sorry, Marius. Det er for dypt her, sa Hauk og laget kneppelyder med girspaken på styret. Bedre for Sunniva å vasse på grunna på Sognsvann.

Nå var moren kommet helt bort til dem. Lars la den ene hånden om sykkelstangen. Den var polarblå og nesten litt kjølig.

Nei men har dere med Sunniva? Så hyggelig av dere!

Hun bøyde seg blidt mot henne.

Og hvor gammel er du blitt nå, da?

Sunniva stirret konsentrert tilbake. Så løftet hun tre fingre i været og laget en bøy på tommelen.

Eileen Mellbye lo imponert.

Jeg kan godt passe henne mens dere bader, foreslo hun mens hun strøk henne over kinnet.

Hauk satte seg på sykkelen. Jeg lovet henne at vi skulle til Sognsvann, sa han og tråkket ut på skogsveien igjen.

Snakkes, ropte Lars til Marius mens han fulgte etter Hauk og ikke snudde seg en eneste gang, selv om han syntes han kunne kjenne blikket hennes i nakken hele veien ned til Seniorløypa.

Mot slutten av Ankerveien var det så ulendt at de igjen ble nødt til å trille syklene. Sunniva fiklet med hårspennen mens hun sang det første verset av Fløy en liten blåfugl igjen og igjen.

Like før Sognsvann måtte Hauk pisse. Han slo ned støtten.

Nå må du sitte stille helt til jeg kommer tilbake, sa han og så alvorlig på lillesøsteren sin.

Lover, svarte hun og nikket iherdig.

Kors på halsen?

Ti kniver i hjertet!

Hun laget en tenksom trutmunn, før hun ropte fornøyd:

Og mor og far i dusjen!

Lars og Hauk så på hverandre og knakk sammen.

Gidder du å passe litt på? spurte Hauk og forsvan inn mellom grantrærne.

Straks han var ute av syne, begynte Sunniva å bukte på seg mens hun forsøkte å løsne spennen. Lars måtte slippe sin egen sykkel og gripe tak i henne så hun ikke skulle deise i bakken.

Jeg vil være med! ropte hun og dasket ham i ansiktet med de lubne hendene sine.

Du hørte storebroren din, sa han strengt. Han kommer straks tilbake.

Men hun ga seg ikke.

Se der, en blåfugl! sa Lars og pekte på fuglen som lettet inne fra skogen.

Hun så skeptisk på den.

Næ-hei. Det er en kråke.

Lars vendte ansiktet motsatt vei, mot bergrabbene og furutreet på oversiden av stien.

Jeg vil være med! ropte Sunniva igjen og klarte faktisk å åle seg halvveis ut av setet innen han fikk satt en stopper for det ved å gjøre noe han skulle komme til å angre på resten av livet, men som han der og da knapt ofret en tanke.

Snart var Hauk ute av skogen igjen. Han virket skeptisk, men vippet bare opp støtten og trillet videre.

Da de nådde grusveien ved Løkka gård og fikk se vannet hundre meter lenger fremme, satte Lars opp farten.

Sistemann uti er en ...!

Han trengte ikke å avslutte setningen, Hauk tråkket etter alt han maktet med de trege navgirene.

Sunniva hoiet av fryd mens de humpet nedover gressvollen mot stranden, forbi inngjerdingen der hestene stod med mulene mot bakken.

Lars lå foran og styrte på skrå mot flytebryggen, han kunne merke Hauk like bak seg og suste rett ut på de tverrgående plankene så bukkestyret ristet. Han måtte kjøre slalåm mellom alle ungdommene som lå på håndklær og solte seg.

Ytterst ved badetrappen hoppet han av og begynte å trekke av seg T-skjorten.

Hei vent, det er urettferdig, ropte Hauk. Jeg må få løs Sunniva først.

Å kom igjen a, pysa, svarte Lars og huket seg ned for å knytte opp lissene.

Han hadde fått av seg den ene joggeskoen idet Hauk strøk forbi ham og stupte uti med sko og olashorts.

Det der er iallfall juks! ropte han, men Hauk var allerede under vann. Lars nappet av seg den siste skoen og hev seg etter. Han dykket og holdt pusten så lenge han klarte, men kappsyklingen hadde gjort ham andpusten. Idet han lot ansiktet bryte vannhinnen, slengte han som alltid med nakken slik at sleiken sendte en vannsprut bakover og la seg riktig på hodet, og det gikk et par sekunder før han oppdaget at ungdommene på bryggen hadde reist seg, at det skjedde noe der oppe, at alle stod lent over kanten, jentene med hendene mot ansiktet, mens noen av guttene ropte og veivet med armene.

En sykkel manglet.

Lynraskt tok han noen kråletak mot bryggen, trakk pusten, dykket og skimtet Ragnhilds sykkel på bunnen, veltet over på siden. Sunnivas armer beveget seg i barnesetet. Han kjempet seg helt ned, dro seg frem langs rammen og fikk åpnet selve beltespennen ved å presse begge tomlene mot festemekanismen. Men hun satt jo like fordømt fast. Han gjorde et fortvilet forsøk på å få henne løs, men maktet det bare ikke; med føttene skjøv han fra og kavet til overflaten, ør av surstoffmangel.

Han trakk pusten og dykket igjen, men var knapt kommet til bunnen før han fikk en dytt i siden som slo luften ut av ham. Hauk presset seg forbi ham og bøyde seg over barnesetet. Lars forsøkte å hjelpe, men det dunket voldsomt i tinningene, det svartnet og han måtte opp.

Han fikk hodet over vann og dro seg opp på bryggekanten. To av ungdommene spurtet langs vannet i retning parkeringsplassen, der telefonkiosken stod.

Lars satte seg på huk. Bestevennens kropp buktet seg som noe skimrende grønnhvitt langs bunnen.

En voksen mann hadde kommet springende og var i ferd med å kaste seg uti idet Hauks lyse hode skjøt gjennom vannflaten. Han svømte på ryggen med hendene innunder Sunnivas armhuler. Uten å ense mannens forsøk på å hjelpe, halte han henne etter seg opp badetrappen og ble stående ytterst på bryggen med lillesøsteren sin slapt hengende i armene. Ungdommene vek tilbake.

Jeg er lege, sa mannen og løftet henne ut av armene hans, la henne over lårene og ga henne noen raske slag med flat hånd i ryggen. Deretter vendte han henne rutinert rundt og presset fingrene mot halsen, bikket Sunnivas hode bakover og begynte på munn-til-munn-metoden mens han ba Lars om å trykke håndflaten mot brystet hennes. Mellom innpustingene kikket han stadig på armbåndsuret og speidet langs vannet. Blodårene bulte i den røde pannen.

Den er her nok straks, sa han og fortsatte. Sunniva rørte seg ikke, Lars støtte hånden mot brystbenet hennes, bestemt og taktfast og ante ikke hvor lang tid det tok før han hørte sirenene. Like etter kom det en ambulanse bortover grusveien. Den bråbremset, to menn i hvite klær hoppet ut og småløp inn på bryggen med en båre mellom seg og nå gikk alt veldig fort, Sunniva ble lagt over på båren og fraktet inn i ambulansen, som snudde og forsvant med fulle sirener. Så ble det stille.

Legen reiste seg.

Lars forsøkte å lese blikket hans.

Går det bra? spurte han.

Mannen så på ham.

Var det du som hadde henne med hit?

Lars vred seg halvt mot Hauk.

Hun er søsteren hans.

Legen kikket på klokken.

Jeg vet ikke om de kan foreta defibrillering i bilen eller om de må vente til de er på Ullevål.

Lars vendte ansiktet forsiktig mot Hauk. Han stod med armene rett ned langs siden og blikket ut i ingenting. Frynsene på olashortsen lå klistret til lårene.

Med ett snudde han seg, kastet seg ut i vannet og krålte i vill takt mot nordsiden.

Legen kibbet av seg skoene, men Lars stanset ham.

Ikke gjør det, sa han. Det hjelper ikke.

DEL 1

1

Er det du som er Lars?

Han snudde seg mot jenta bak seg i dokøen. Hun var en klar syver. Kanskje åtter, på en god dag.

Vanskelig å nekte for, svarte han.

Marius har fortalt meg om deg.

Jaså? Siden du smiler så pent, antar jeg at det må ha vært noe hyggelig.

Han advarte meg faktisk.

Mot meg?

M-hm. Hun la pekefingeren mot brystet hans og strøk den langsomt nedover skjorten. Dyprød negl, velpleid. Uvilkårlig strammet han magemusklene slik at fingertuppen gled ned mot navlen som over fartsdumper.

Hei, nå har’u sitti der så lenge at tarmene snart tyter ut av ræva på deg! ropte førstemann i køen og dundret i døren.

Kjeften! ble det ropt tilbake.

Lars støtte albuen mot veggen og lot ølflasken dingle løst i hånden. Lente seg inn mot henne. Anaïs Anaïs. Ikke hans favoritt, men til å leve med for en natt eller to.

Kan man spørre hva han spesifikt advarte deg mot?

Absolutt. Men det betyr ikke at «man» får svar.

Stemmen hennes, naturlig hes. Mye leppebevegelser. Han forholdt seg taus. Visste godt at det virket.

En av de andre i køen, en datakompis av denne Vidar-fyren som han så vidt hadde hilst på, tok frem en bunt pent sammenbrettet dopapir fra innerlommen og prikket førstemann på skulderen.

Kanskje han er gått tom?

Hæ? Du kødder med meg! Har du med eget dasspapir?

Har du noe problem med det? Jeg gidder ikke bruke kaffefiltre eller motorblader til å tørke meg i ræva på fest.

Får du mye fitte på det, eller? ville en annen vite. Eller er det Ecco-tøflene dine som gjør susen?

Man driter bare ikke på party, påpekte en tredje. Når det er lang dasskø og damer bak deg, så setter du deg lissom ikke til med en Donald-pocket ...

Så du studerer juss? Hun blunket.

Dét fortalte han altså.

Faktisk ikke. Kjæresten min går også på tredje avdeling. Fingeren hennes stanset et øyeblikk. Hun slo blikket ned.

Eller eksen min.

Pause. Så et nytt smygende smil:

Du er cabaretsjef også, er du ikke?

Stemmer. Men hvordan kjenner han meg?

Det er ikke så farlig.

Jo, kom igjen. Hva heter han?

Karsten Mjåland.

Navnet sa ham ingenting.

Han søkte som skuespiller.

Fortsatt ingen bjeller.

Kom til siste runde.

Synd, sa Lars. Særlig akkurat i år.

Hun tittet skrått opp på ham. Hvorfor det?

Fordi vi lager den absolutt feteste jussrevyen i Cabaret Intimes 42-årige historie.

Ha! Objektivt sett?

Objektivt sett. Og hva gjør du, sånn ellers?

Ved siden av første avdeling, mener du?

Jeg er meningsløs.

Tar kunsthistorie. Grunnfag, et sånt kveldsopplegg.

Spennende. Har dere kommet dere forbi syttenhundretallet ennå? Objektivt sett?

Veldig morsomt. Hun presset fingeren mellom de midterste rectus abdominus-musklene hans og spurte, brått:

Er det sant at du kom inn på Teaterhøyskolen, men takket nei?

Det burde ikke du vite noe om.

Men er det sant?

Ja.

Og at du hadde bestemt deg for å avslå plassen på forhånd?

Han bekreftet med et glimt i øyenkroken.

Hvorfor i all verden gjorde du det? Er det ikke mange hundre som søker hvert år og bare åtte eller noe sånt som tas opp?

Lars tok seg tid med å tømme ølflasken, før han sa:

Hva trodde du egentlig advokatyrket handlet om.

Hun knipset ham lett mot magen til svar.

Så, hva er egentlig historien med deg og Marius? spurte hun. Dere er barndomsvenner, ikke sant?

Lars så bare på henne.

Hvorfor søkte du ikke selv? sa han i stedet.

På Teaterhøyskolen?

Nei, som skuespiller til Cabaret Intime. Du hadde passet perfekt.

Jeg? Hun rødmet. Jeg tenkte vel at jeg ikke … Jeg vurderte det faktisk, men jeg ...

Vet du hva? Den køen her går altfor tregt. Lars satte flasken fra seg på kanten av brystningspanelet. La oss heller stikke ned på gaten, sa han og vinklet håndleddet slik at mansjetten gled vekk fra armbåndsuret. Klokken er over halv tre og selv om det teknisk sett ikke lenger er julaften, kan det umulig være en levende kjeft der ute nå. Du kan gjemme deg i buskene langs gjerdet til villaen på motsatt side. Jeg lover å ikke titte.

Nice try, kjekken. Raskt strøk hun fingertuppen hele veien opp til haken hans. Det raspet i skjeggstubbene, og det slo ham som helt riktig.

Hun strakte seg opp mot ham. Senere kanskje, hvisket hun og forsvant innover i leiligheten.

Selv gikk han motsatt vei, ut gjennom den tomatrøde entreen. Hun hadde ikke sagt hva hun het. Ikke at han nødvendigvis ville ha husket det heller. Eller at det spilte noen rolle, han hadde holdt nok blikk i kveld til å vite at det var fire eller fem han lett kunne ta med seg hjem hvis han følte for det. Overleppen avslørte dem alltid, måten den gled opp over tannkjøttet på når de smilte til ham. Bettina skulle dessuten til Beitostølen med foreldrene sine i morgen, og tilbringe resten av romjulen der, så risikoen var minimal. Han hadde ikke engang nevnt dette nachspiel-opplegget for henne. Av flere grunner, for så vidt.

Parketten i entreen var full av vanndammer fra støvelsnø, et par telemarksski stod lent mot en loppiskommode med integrert speil. Han lot saueskinnsjakken henge over nøkkelen i sikringsskapet, unngikk å snuble i fiskebolleboksen med white spirit og pensler på avisen i hjørnet, skrittet over haugen av fottøy og ytterklær og tok trappene i doble klyv, med hånden kontrollerende langs rekkverket, han var for full til å ta unødige sjanser. Så langt hadde alt gått overraskende bra, Marius virket jo helt som før i tiden.

Eckersbergs gate lå øde og forlatt. Nedsnødde biler og brøytekanter i begge retninger, bare bassdunkene og stemmesurret fra den øverste balkongen forstyrret julestillheten. Han pisset rett ut på snøen foran inngangen. Nøt hvordan kulden straks slo gjennom blådressen, slipsknuten hadde han for lengst løsnet nok til at det så akkurat passe skjødesløst ut.

For noen dager siden, da han hadde spilt av meldingen til Marius på telefonsvareren, hadde han vært fast bestemt på å la det ligge. Syv års taushet og så bare sånn plutselig, en invitasjon. Særlig påfunnet med å ta med seg de presangene han hadde fått og ikke trengte, fremstod nærmest som en fleip.

Først i forgårs hadde han ombestemt seg. Det var egentlig på høy tid. Han het ikke Meltzer for ingenting, og en fest var like god anledning som noen. Han hadde stilt seg opp ved telefonen, ringt nummeret Marius hadde oppgitt og sagt at han kom. Ikke mer.

Ytterdøren var gått i smekk og han måtte presse iherdig på den øverste ringeklokken, der tre knapt lesbare tusjnavn var rablet ned over de korrekte messingskiltene, før noen gadd å åpne. Uten å hefte seg ved kobberstikkene på veggene og juletreet i kroken under trappeløpet, strente han gjennom vestibylen og fortsatte opp trappene til fjerde etasje. Han sjekket sveisen i kommodespeilet og myste til seg selv. Han var i støtet. Dette gikk over all forventning. Han skjøv skulderbladene bakover og skrittet inn i leiligheten igjen.

2

Det hadde vært roligere her da han kom. Pyntede gutter og jenter i tyveårene med ølflasker, vinglass og sigaretter i hendene hang eller satt langs veggen og i sofaene. De hadde sett på ham da han trådte inn i stuen, de var ennå ikke flere enn at han enkelt leste alles ansiktsuttrykk og av gammel vane tok et raskt overslag: åtte positive, fem misbilligende.

Marius hadde sittet på huk ved stereoanlegget, i ferd med å bytte cd. Han snudde seg da Lars la en hånd på skulderen hans.

Du kom! Så kult!

Sa jeg ikke det?

Joda. Selvfølgelig. Vil du ha en øl? Han skyndte seg inn på kjøkkenet og var raskt tilbake med to flasker han jekket med en lighter. Faen så fint å se deg! sa han og klinket tuten mot Lars’ flaske. Altfor lenge siden. Han så ned et øyeblikk. Så smilte han ved synet av bæreposen Lars holdt i hånden. Du tok med gaver også?

Jeg fikk noe kjøkkenstæsj fra tante Elisabeth og disse fra moder’n, sa han og viste Marius vinflaskepumpen, soppbørsten og gryteklutene i silikon.

Perfekt! Bare legg det på bordet der borte. Vi kjører gavedryss når alle er kommet, i hvert fall de fleste.

Marius sjekket armbåndsuret. Jeg har faktisk en overraskelse til deg.

Lars ventet.

Nico kommer, sa Marius, prøvende. Han har reist hjem fra Trondheim. For godt.

Sluttet på NTH?

Jepp.

Jøss, trodde han hadde grodd fast i allværsjakka.

Marius flirte. Han har kommet inn på medisin i Oslo, sa han. Begynner etter nyttår. Han skal overta Herberts rom, det passet glimrende siden han drar til Statene. Kom, så skal jeg introdusere deg for de andre som bor her.

Lars fulgte etter gjennom gangen og inn i neste stue, som var omgjort til soverom. Han hadde for så vidt bare forberedt seg på å møte Marius. Men kanskje var det like greit å treffe Nico i samme slengen. På veien åpnet Marius for noen nye gjester i dørtelefonen.

Værelset var like spartansk møblert som resten av kollektivet. På sengen satt det fem personer, tre andre stod opplent mot en bokhylle. Gjennom glassdørene så han flere ute på balkongen.

Dette er Vidars, han har bodd her lengst, forklarte Marius mens han så seg om uten å finne ham. Han går på informatikk på Blindern – som du selv kan se. Marius pekte på skrivebordet, der det fantes både en stasjonær og en bærbar datamaskin. Mannen er et datageni, han har allerede utviklet et slags program Norsk Data har kjøpt av ham. Men ikke spør meg hva det er, la han til med et smil, jeg skjønner ikke bæret av det. Og ikke spør ham heller, da blir du stuck resten av kvelden.

Noen grep tak i Marius, han unnskyldte seg og Lars lot ham seile videre. Han stilte seg inntil veggen. Det strømmet stadig på med folk. Så langt hadde han nikket til et par bytryner og gjenkjent noen av de faste på Lyns A-lag. De tok seg bedre ut i fotballdrakter. Pluss to, kanskje tre damer å snakke om. Han støtte bakhodet mot veggen, veide ølflasken i hånden og klarte bare ikke la være å tenke på sensommeren da de var femten og gikk i niende, da først Sunniva druknet, og så, bare uker etterpå, faren til Hauk døde – og Hauk var blitt overflyttet til Nordmarkaprosjektet på Bjørnholt og forsvunnet ut av livet hans for godt. Innerst inne hadde Lars selv ønsket det, etter det som hadde skjedd på Sognsvann. I hvert fall hadde han ikke motsatt seg det, ikke etter den forferdelige teltturen med faren og Hauk til Skjennungen noen uker senere. Likevel var ingenting blitt bedre, eller som før. Snarere tvert imot. Han hadde følt seg tilsidesatt, både av venner og voksne, nærmest uglesett, og aldri fullt forstått hvorfor, bare merket det, smerten i de små tingene, som da Ole Nicolay og Marius uten grunn hadde sluttet på skitreningene til Heming, eller da han skulle stikke innom Nico etter skoletid og Tom Fleischer hadde åpnet, lent håndflatene mot karmene i ytterdøren og sagt at Ole Nicolay ikke var hjemme enda støvlene og sekken stod i gangen og Lars allerede hadde sett lyset på rommet hans. Og på vårparten hadde både Marius og Ole Nicolay plutselig ombestemt seg og likevel ikke søkt Berg videregående, slik de hadde avtalt. I stedet hadde Nico fortsatt på Ris og Marius begynt på Wang fotballgymnas.

At Marius spilte på A-laget til Lyn, hadde han selvsagt fått med seg, navnet hans figurerte stadig i avisen sammen med tilføyelsen «ung og lovende» – i fjor hadde han vært sentral på laget som vant junior-NM, og i år hadde han, med ni mål i Tippeligaen, havnet på fjerdeplass på toppscorerlisten sammen med goalgettere som Morten Pettersen, Gøran Sørloth og Odd Johnsen.

En fyr stilte seg ved siden av ham ved veggen, høy, kortklipt og ikke direkte muskuløs, men hard i kroppen. Lars lot ham vente. Det ville komme uansett.

Hatt en bra julaften?

Lars snudde seg. Som vanlig, svarte han.

Fredrik, sa den andre og rakte frem en neve. Jeg er kompis av Vidar.

Lars grep den kort. Lars her, svarte han. Og du? Fin jul?

Fredrik knekket med nakken. Greit nok. Mest fått fatter’n i seng, egentlig.

Lars satte flasken til munnen for å få avsluttet samtalen.

I det samme kom Marius tilbake med Vidar, en fyr med viltre krøller og begynnende mage. Etter å ha hilst på Lars utbrøt han:

Fredda kan prisen på samtlige varer på Rimi! Jeg tuller ikke, bare test ham! Han er nettopp blitt butikksjef på Oppsal.

Marius så litt oppgitt ut, men rakk ikke å avlede før en av Lyn-spillerne blandet seg inn i samtalen.

Kødder du? Hva med makrell i tomat?

Fredda dro på det. Åtte nitti.

Fotballkameraten la hodet bakover og skrattet.

Utrolig! Og dasspapir?

Kommer an på typen.

Okey. Lambi.

Seks- eller tolvrulls?

Tolv.

Atten førti.

Fett! Gouda, da?

Trettifire femti.

Og halvannen liter cola?

Tolv nitti pluss pant.

Feil. Lars vendte ansiktet rolig mot dem. Den koster elleve nitti pluss pant.

Butikksjefen så usikkert på ham. Det er da tolv nitti pluss pant?

La oss vedde, foreslo Lars og nappet noen tusenlapper ut av seddelklypen i innerlommen.

Fredda svelget.

Tenkte meg det, sa Lars og stappet sedlene nonchalant tilbake i dressjakken. Han ga butikksjefen et gemyttlig klaps på overarmen. Hyggelig å hilse på dere, jeg må tømme blæra, la han til og lokaliserte dokøen, der han befant seg da denne juss- og kunsthistoriestudinen prikket ham på skulderen.

3

Nå kjente han et sug etter å finne henne igjen. Luften var blitt stinn av sigarettrøyk og leiligheten sydet; varme festkledte mennesker i alle kroker og kriker, Oslo-folk som hadde det til felles at de – i likhet med ham selv – ikke skulle «hjem i jula». Han banet seg vei mot kjøkkenet, trakk ut grønnsaksskuffen i kjøleskapet og vred løs en flaske fra de tre sixpackene han hadde fått klemt inn der, da musikken ble skrudd av og Marius ropte inne fra stuen at det var tid for gavedryss. Iført nisselue spratt han opp i sofaen mellom to skjørtefang og viklet et skjerf rundt øynene på den ene av jentene. Egentlig ville han ha henne helt opp på salongbordet, men det gikk ikke; bordplaten så mest ut som et Manhattan i miniatyr med sine flasker, glass og askebegre i alle høyder, farger og fasonger.

Hun ble sittende i sofaen og peke på måfå hver gang Marius løftet opp en gave og spurte hvem den var til. Lars stilte seg i bakgrunnen, han så ingen grunn til å skulle bli pekt på. Hele tiden forsøkte han å lokalisere dokødama, men stuen var mørk og tettpakket.

Vidar var den som hadde bidratt med flest gaver; moren hadde visst forært ham alt fra toalettpapir til solkrem med rød tilbudsprislapp og duftlys fra Nille. En litt ufrisk fyr, åpenbart Nedre Blindern-student, snudde seg mot Lars da økonomipakken med doruller hadde havnet hos en jente i batikkbukse og ring i øyenbrynet:

Han trenger dem uansett ikke, han har skrudd ned og rappa en av de svære industrirullene fra toalettene på Frederikke. Sier de holder et helt semester, minst!

Gavedrysset var akkurat over – noen var blitt beriket med en pastakvern – da det kom et gigantisk smell ute fra gaten. Det hørtes ut som om en bil hadde eksplodert. Flere stimlet mot balkongen, Lars kikket ut av vinduet fra Vidars rom, men kunne ikke oppdage noe uvanlig før en av gjestene ropte Se der! og pekte ned på motsatt side av gaten. Postkassen var blåst til himmels, bare et sotsvart felt var igjen på portstolpen.

Han trakk seg vekk fra vinduet. Det mer enn ante ham hvem som stod bak.

Han måtte pisse igjen og pløyet seg vei mot doen i gangen da han oppdaget henne i køen og smilte for seg selv.

Du står her fortsatt, ser jeg?

Hun snudde seg og lo mot ham. Hvite tenner. Hodet på skakke.

Hei, du sniker!

Lars satte øynene i fyren bak henne og holdt dem der. Det ble stille.

Så fokuserte han på munnen hennes, rynket øyenbrynene og gned pekefingeren konsentrert langs kanten av amorbuen:

Leppestift, sa han.

Uffda. Takk. Hun gjentok bevegelsen på seg selv. Bra nå?

Perfekt. Jeg har forresten spurt Marius og han sa at han ikke aaaante hva du snakket om, bemerket Lars lekent.

Ja særlig.

Nei da, du har rett. Jeg bare fleiper. Men helt ærlig, her er det helt meningsløst å stå. Mye raskere å stikke ut. Du kan låne jakken min. Vi vil jo ikke at du skal fryse ihjel.

Hun tittet utforskende på ham. Tenkte seg om.

Okei da, sa hun og så rett fremfor seg.

I entreen ble de møtt av Marius på vei inn, han hadde åpenbart avsluttet en samtale med naboen under.

Jeg bare spurte henne hva hun syntes var viktigst, konstaterte han mens han knipset en røyk ut av en Camel-pakke på kommoden, at åtti personer har det fint og hyggelig sammen på julaften, eller at én person får noen timers ubetydelig nattesøvn.

Lars nappet saueskinnsjakken av sikringsskapet.

Takk for tilbudet, men jeg tar like godt min egen kåpe, sa hun.

Han vurderte rumpa hennes der hun stod fremoverbøyd og gravde i kleshaugen bak døren. Åtter. Definitivt. Så vidunderlig enkelt. Det lå an til nok en perfekt natt i Sorgenfrigaten, det gjaldt å utnytte loftsleiligheten mens han fortsatt disponerte den. Tok han ikke helt feil, hadde han til og med igjen noe egg og bacon i kjøleskapet til en anstendig frokost.

På vei ned trappene fikk hun en knekk i ankelen, og han rakk så vidt å redde henne inn før hun ramlet. Hun var åpenbart fullere enn han hadde lagt merke til.

Mm, en gentleman, hvisket hun med ru stemme og la hodet mot skulderen hans. Pusten var varm og akkurat passe røyk- og rødvinstung. Han holdt henne i armen ned til utgangsdøren, nå var det bare å få henne inn i en ledig drosje.

Har du skadet deg? spurte hun og løftet mysende på hånden hans.

Bare noe klatring. Han lukket fingrene, de var fortsatt fulle av træler og rifter etter isklatringen i Hemsedal med Tindeklubben for to helger siden. Det hadde oppstått et par drøye situasjoner øverst i Grøtenutfossen, men etterpå hadde det bare gitt ekstrem mersmak. I sommer skulle han definitivt gå svenskeruten i Trollveggen, om det så ble det siste han gjorde.

Utenfor ble de møtt av et overraskende syn: Gaten var sperret i begge retninger av plastbånd og politibiler med blålys. Bak sperringene så det også ut til å være fullt av presse og fjernsynskameraer. Med armen innunder hennes ble han stående og vurdere situasjonen, om det var lurest å bevege seg opp i retning Gyldenløves gate eller ned mot Frognerveien. Han bestemte seg for det siste, men hun holdt ham tilbake. Skottet mot blålysene mens hun hutret i strømpebuksene og de høye hælene.

Slapp av, det gjelder ikke oss, sa han. Har du fått kalde føtter? Eller har du glemt svovelstikkene?

Hun svarte ikke, vaklet bare tilbake til ytterdøren og la hele kroppstyngden i å presse pekefingeren mot ringeklokken, som om hun forsøkte å lime fast fingertuppen.

Lars gikk forbi henne i vestibylen og lot henne komme seg opp trappene for egen maskin.

Han hadde knapt rukket å hente en ny øl i kjøleskapet da det plutselig braste inn en horde politimenn i full utrustning, med visirhjelmer og støvler og diverse utstyr dinglende fra beltet.

Jøssenavn, det var da voldsomt til utrykning? Alle dere bare på grunn av en naboklage? ville Marius vite, men de nektet å opplyse om hvorfor de hadde entret leiligheten, sprang bare gjennom samtlige rom og rasket til slutt med seg stereokablene på vei ut. Det hele var over på få minutter.

Det absurde opptrinnet vakte en viss oppstandelse, men straks politiet hadde forsvunnet, spratt Marius opp i sofaen og ropte: Ingen grunn til panikk, folkens! Selvsagt har vi ekstrakabler!

Kort tid etter stod musikken på full styrke igjen. Lars stilte seg på et strategisk punkt ved stereoanlegget, tømte nok en øl og merket at han ikke var helt i støtet lenger, at det kanskje var like greit å komme seg hjemover. Alene. Nico så ikke ut til å dukke opp, og uansett hadde han lovet moren å delta på juledagsmiddagen hos henne og Jan Trygve klokken tre i morgen, men deretter var gudskjelov familieforpliktelsene over for i år. Det var bare tre måneder til premieren på Cabaret Intime og han burde benytte romjulsdagene mens Bettina var på Beitostølen til å få lest pensum, om han skulle ha noe håp om å få tatt tredje avdeling med solid laud, helst toppe 2,25 og 2,30 på første og andre. Ikke minst hadde han planlagt å få være litt for seg selv med flygelet. Hver torsdag spilte han med en bassist og en trommeslager han hadde truffet på en jamsession på bakrommet til Café Leonel – men de snakket minst mulig sammen mens de improviserte, og så hverandre aldri utenom øvingene hjemme hos ham. Det var hans regler, og det passet ham absolutt best.

Etter å ha hengt litt i stuen traff han Marius ute på balkongen sammen med hun som hadde pekt ut vinnerne i gavedrysset. Hun kunne knapt være mer enn atten, lyst hår i hestehale, anoreksia-dun på kinnene og splitter nye klær. Silje het hun, holdt røyken med rette fingre og fortalte at hun jobbet i en eller annen merkevareforretning Lars ikke hadde hørt om. Hun var sexy av den sorten han godt kunne ha ligget med en del ganger og helst ikke mer, noe han antok også var Marius’ intensjon.

Vinner dere serien i år? spurte han Marius.

Kan hende. Men ikke med meg. Jeg fikk en lyskestrekk på treningssamlingen i Aalborg i desember. Sannsynligvis må jeg stå over hele vårsesongen.

Kjipt. Hva gjør du egentlig hele dagen, uansett? Når du ikke har treninger, mener jeg?

Tar noen kurs på BI, administrasjon og ledelse. Lyn betaler. Det var der jeg møtte Herbert, som tipset meg om dette kollektivet. Jævla fin type, synd han skal flytte ut allerede, men han er kommet inn på UCLA. Han står faktisk der inne, sa Marius og pekte ham ut gjennom balkongdøren.

Forresten kult om du sier fra hvis du hører om noe annet ledig, sa Lars.

Å?

Han duden jeg leier av på Majorstuen, har plutselig fått det for seg at han vil si opp børsjobben og heller bruke livet på å spille i popband og skrive kriminalromaner. Sier han trenger leiligheten som skrivestue.

Seriøst? Jeg skal definitivt ha deg i bakhodet.

Lars nikket til takk.

Herbert? utbrøt Silje. Er ikke det et litt pussig navn?

Marius bøyde seg inn mot dem, småsmilende.

Han er faktisk sønnen til Wilmer Kristoffersen, sa han, men ikke nevn det, han liker ikke at man snakker om det.

Tuller du? Han med «De tusen hjem» på TV 2?

Silje sendte Herbert et granskende blikk der han stod og diskuterte et eller annet med to andre. Hun rynket på nesen.

Han ligner ikke noe særlig, synes jeg.

Marius tømte ølflasken og stemplet den ned i snøen.

Godt for ham. Skal vi stikke inn igjen?

Skal bare stumpe siggen, sa Silje og beveget seg lenger ut på balkongen.

Lars lot Marius gå foran seg inn balkongdøren. Marius lente seg mot ham, kastet et blikk mot Silje og gliste.

Hun er en julepresang. Til meg selv. Jeg skal pakke henne opp i natt.

Lars flirte. Så lyskestrekken hindrer deg altså ikke i den type scoringer.

De var knapt kommet over terskelen da Silje pekte ned langs murveggen og skrek:

Herreguuuud! Det henger noen i takrennen!

Alle der ute lente seg ut og kikket ned. Det tok ikke mange sekundene før et lyst hode viste seg over balkongkanten.

4

Lars hadde straks sett hvem det var og trukket lenger inn i leiligheten, mot entreen. Dette var han bare ikke klar for. Han hadde allerede løftet hempen av sikringsskapet da Marius kom ut fra stuen.

Der er du. Hæ? Skal du gå?

Bare trekke litt luft.

Marius kom nærmere, flat i ansiktet og med søkende øyne.

Helt ærlig, Lars, hadde jeg visst at han skulle dukke opp, hadde jeg jo fortalt deg det. Men jeg synes ikke du skal dra for det.

Selvfølgelig har jeg ikke tenkt å stikke. Dette er jo en kjempefest.

Marius hengte jakken hans opp igjen, smilte litt.

Jeg tror han har fått seg kjæreste og greier. Traff ham tilfeldigvis i gaten her oppe, på Vestkanttorget, med en dame. Og en gutt.

En gutt?

Så ut som sønnen hennes.

Var hun gammel?

Som oss, tipper jeg.

Og gutten?

Marius trakk på skuldrene. Seks, fire, åtte? Hvor gamle er de egentlig i den alderen? Omtrent såpass høy i hvert fall, la han til og viste med flat hånd. De drev og lekte. Jeg fortalte ham om julaften-nachspielet, men jeg hadde selvfølgelig aldri tenkt meg at han faktisk ville komme.

Lars grep ham om skulderen, fant øynene hans.

Slapp av, mann. Dette er uproblematisk. Har du en sigg å bomme bort?

Det var som om ingen av de andre lenger var der. Lars oppdaget Hauk på kjøkkenet med en røyk i hånden. Han så akkurat ut som før, men noe var likevel forandret – til det motsatte av hva han hadde forventet. Henrik August Erichsen var blitt temmelig høy. Det lyse, rette håret rakk ham til skuldrene og dressen var upåklagelig, skjorten også. Uten å fremstå som brautende eller dominerende var han omgitt med en aura av selvsikkerhet. Barndomsvennens dvelende, isblå øyne som på én og samme tid kunne virke både sløve og arrogante og som alltid hadde skapt et stilltiende ubehag hos alle rundt ham, hadde nå en motsatt effekt. Det lå ikke bare en egen karisma i dem, men en tyngde, et intenst nærvær.

Lars tok to drag av sigaretten fra Marius, stumpet den og gikk rett bort. Hauk så ikke overrasket ut. Han smilte. Trygt. Og Lars kunne ikke annet enn å smile tilbake. Ingen av dem sa noe.

Er det du som kaller deg Hauk?

Lars gjenkjente stemmen og snudde seg. Hey, der er du jo! utbrøt han, men hun ga ham bare et stramt smil og vendte seg mot Hauk.

Du skal stille ut hos Haaken i februar, ikke sant?

Hauk nikket avmålt.

Simone, sa hun og rakte frem en hånd. Jeg jobber litt for ham i helgene.

Hauk plasserte røyken i munnviken og trykket hånden, men svarte ikke noe. En tatovering krøp utover håndleddet fra skjortemansjetten.

Det ble stille.

Da sees vi, sa hun og forsvant tilbake i festmengden.

Utstilling? Lars hentet to øl fra kjøleskapet, jekket begge mot kanten av kjøkkenbenken og rakte Hauk den ene.

Noen greier bare. Var ikke min idé. En venninne av mor så noen figurer jeg laget en gang, hun kjenner han som driver dette galleriet. Så nå holder jeg på og sveiser for harde livet.

Han slo ut med armene som om det var en bagatell, men Lars hadde ingen vansker med å gjennomskue stoltheten.

Gratulerer. Apropos moren din, jeg traff henne faktisk tidligere i dag.

Hauk senket hodet langsomt. Feirer du fortsatt julaften oppe i huset til besteforeldrene dine, som dere pleide? spurte han.

Ja. Men det var ikke i Gulleråsveien jeg møtte henne. Lars smilte litt. Husker du Marie, hun utgamle grandtanten min med krykker og hår i munnvikene? På vei hjem fra Vår Frelsers gravlund ville fader’n innom graven hennes på Ris kirkegård. Der inne var moren din også.

Hauk ble taus. Dro bare tungen over fortennene med lukket munn, som for å rense dem.

Hører du har fått deg dame? sa Lars i stedet.

Hauks ansikt sprakk opp i et uttrykk han ikke kunne huske å ha sett hos ham før, han virket nærmest forlegen.

Vært sammen lenge?

Traff henne i sommer.

Og det er bra?

Helt fint. Hauk tok et siste drag og slapp sneipen i nærmeste tomflaske. Jeg bør egentlig stikke. Men kanskje vi kunne snakkes mer en dag? Vi bor i Volapük-husene i Kruses gate.

Vi?

Jeg og Jeanette. Og Felix. Kom når du vil. Du vet hvor det er, ikke sant, øverst i bakken?

Jeg finner det nok.

Vet dere om de har isbiter her?

Gallerinaen var tilbake, hun myste mot dem mens hun rørte med sugerøret hun hadde stappet i en drink.

Uten et ord åpnet Hauk kjøleskapet og vippet ned klaffen til frysekabinettet, fant et brett og trykket tre terninger ned i glasset hennes.

Takk, sa hun og seilte vekk.

Lars trakk lenger inn på kjøkkenet, men la merke til at Hauk snudde seg mot springen og harket opp en klyse han slapp oppi det ene isbitkammeret, før han etterfylte med vann og la brettet tilbake i fryseren.

Han fortsatte forbi baktrappen og inn på rommet til Marius, leilighetens opprinnelige pikeværelse. Det var ingen gjester der nå, hverken oppe på hemsen eller i sofaen under, men noen hadde spydd på vegg-til-veggteppet og bare tørket opp sånn halvveis.

Han lukket døren etter seg, lente ryggen mot den og ble stående slik lenge. Han følte seg merkelig. Lettet, nesten. Han hadde alltid visst at det kunne komme, og at det kunne komme plutselig, øyeblikket da han møtte Hauk igjen, men aldri ant det ville skje på denne måten. Uten konfrontasjon eller anklager av noe slag. Eller at han var blitt sånn.

Lars vippet opp haspene på det store jugendvinduet under hemsen. Ute var det kaldt, vindstille. En antydning til grålysning over takene mot øst, bak det svarte bjerketreet i bakgården. Han flyttet unna et par ølflasker og skrapte opp snø fra vinduskarmen med fingrene, presset den sammen til den ble kram, og slapp den ned foran kjellerinngangen.

Lyset ble tent i et vindu på motsatt side, han skimtet konturene av noen der inne; en eldre person etter de langsomme bevegelsene å dømme, sikkert en pensjonist med tidlige morgenrutiner og minimalt søvnbehov. Han kastet et blikk på klokken. Morgendagen var ikke akkurat noe han gledet seg til, og den ville ikke bli enklere av en hvit natt. Han gikk tilbake til kjøkkenet. Det var ingen der lenger. Flasker og glass, sneiper, søl, matrester og søppel lå strødd. Det virket heller ikke som det var så mange igjen i resten av leiligheten.

Han var på vei mot entreen da han hørte en skrapende lyd fra det store spiskammeret i anretningen. Mus, kanskje. Eller rotter! Han skrittet over en bærepose halvfull av panteflasker og rev opp skapdøren. Bekmørkt. Han famlet etter snoren og trakk i den for å tenne taklyset.

På gulvet under den nederste hyllen, halvt gjemt bak en stabel bruskasser, satt Ole Nicolay Fleischer så sammenkrøpet han klarte med sin lange kropp.

Har de dratt, eller?

Hvem?

Purken.

Lars bøyde seg ned og gliste. For flere timer siden, sa han. Dessuten har du gått feil. Det er ikke dette som er det nye rommet ditt.

Nico stablet seg på bena. Faen, det var jo bare ment som en liten velkomstsalutt! Hvordan skulle jeg vite at postkassen på andre siden av gaten tilhørte den pakistanske ambassaden?

5

Selv om moren og Jan Trygve hadde pusset den opp og innredet helt annerledes, kjentes det alltid like rart å komme hit til leiligheten på Fagerborg.

Der er du, så godt å se deg! sa Tove og ga ham en lett klem straks han var innenfor døren. Lars håpet det ikke luktet for ille av ham, han var blitt sittende ved flygelet til langt utpå formiddagen og bare hengt blådressen ut til lufting en times tid, i håp om å bli kvitt den verste røykdunsten. Av alle de variantene han hadde forsøkt å forberede seg på om hvordan han en dag ville komme til å møte Hauk igjen, og for så vidt også Marius og Ole Nicolay, hadde dette aldri vært i hans tanker. Ikke i nærheten engang.

Moren hadde satt opp håret for anledningen. Rød kjole.

Alle de andre er kommet, sa hun og han bestemte seg for ikke å ta det som en irettesettelse, han var tross alt bare ti minutter for sen.

Hun forsvant ut mot kjøkkenet. Han ble stående alene i den høye, trange gangen. Det luktet mat. Det luktet jul. Han kunne høre stemmen til Cecilie, til mormoren og morfaren, og til Jan Trygves foreldre, som han knapt hadde møtt. Han hengte jakken på samme sted han i barndommen hadde pleid å hekte duffelcoaten, da mormoren og morfaren bodde her. Tenkte på de sjeldne visittene mens moren og faren fortsatt var gift, hvordan det hadde vært som å komme til en ukjent byvirkelighet, en verden av gater, ikke veier, med utsikten mot Pilestredet og Stensparken, og fra kjøkkenvinduene ned i bakgården. Den gangen byen, sett fra Gulleråsen, bare var noe «der nede», ikke som nå, en virkelighet som omga ham hele døgnet.

Gårsdagens selskap i Gulleråsveien 31 A hadde vært nok en julaften på det jevne, og nachspielet hadde fremstått som et kjærkomment påskudd til å stikke tidlig. Hvert år ble de litt færre. Formiddagsgrøten i B hadde opphørt for lengst, etter skilsmissen. Lauritz ble stadig mer surrete, farfaren blandet alles navn og det så ikke ut til at de nye medisinene hjalp stort. Solveig var like klar i toppen, enda både synet og revmatismen plaget henne; det var derfor farmoren for noen år siden hadde bestemt seg for å forære Lars Bösendorfer-flygelet, som et slags forskudd på arv. Lilly hjalp til som best hun kunne, men også besteforeldrenes gamle hushjelp hadde sitt å stri med, det var bare så vidt anklene bar henne. Heller ikke Mikkel virket helt i toppform, faren hadde hatt en flekk på slipset og skjortekragen satt altfor løst rundt den senete halsen. Men hva skulle han si? Prøv å ikke tilbringe all den lille tiden du er hjemme fra kontoret, nede i smøreboden, det finnes grenser for hvor mye glider det er mulig å mette inn i en skisåle?

Til tross for at julaften ikke var som før, pleide faren fortsatt å ta med seg farfaren og dem som ellers ville til Vår Frelsers gravlund før middag, slik at de kunne få lagt en krans på Meltzer-graven. På vei tilbake hadde han foreslått å dra innom Ris kirkegård for å tenne et lys på grandtante Maries grav, og det var her de hadde støtt på moren til Hauk, knelende ved Sunnivas grav og med ansiktet opplyst av alle stearinlysene hun hadde plassert i snøen.

Farfaren hadde følt seg sliten og ville vente i bilen mens Lars og faren gikk inn fra Risalleen. Lars hadde holdt seg like bak der faren ledet an innover stiene mellom gravfeltene på nedsiden av kirken, det var glatt og de måtte stadig skritte ut i løssnøen for å slippe møtende forbi, som i et skispor. Det hadde mørknet, rundt dem var det som om himmelen hadde drysset alle stjernene sine ned på kirkegården. I hele barndommen hadde han tenkt på dette som det fineste ved julen – det lune, stille, samstemte vemodet på gravlunden.

Han var nær ved å dulte inn i farens rygg da Mikkel plutselig stanset og pekte diskré mot gravfeltet bortenfor.

Det er da Ragnhild, der borte, er det ikke?

Uten å vente på svar navigerte han seg over til henne. Fru Erichsen hadde plassert knærne på et lite ullteppe. Lars holdt seg et par skritt unna, ønsket henne bare god jul og så på Sunnivas gravsten mens faren konverserte. Han hadde jo vært her før, men først nå la han merke til den lille duen som var sveiset og fastmontert ytterst på toppen. Hadde den alltid stått der? Den så akkurat ut som dem Hauk hadde spikket og laget en uro av til henne da hun var nyfødt. Lars betraktet innskriften. Hun ville fylt ti om noen uker. Hvorfor Hauks far ikke var gravlagt på samme sted, visste han ikke. Ragnhild hadde vel hatt sine grunner, den gangen.

Hvor lenge måtte han bli? Fire timer? Fem? Lars prøvde å gnikke vekk en flekk på ermet med litt spytt da Jan Trygve kom fra kjøkkenet med tre vinflasker i hendene. Diplomaten gjorde et forsøk på å flytte alle flaskene innunder den ene armen for å kunne håndhilse, men Lars vinket bare.

Han ventet. Så seg om. Noe var annerledes. Det var lenge siden moren hadde malt over stråtapetet, lenge siden messinglampene i taket var skiftet ut med spotlight-snorer. Likevel var det noe han ikke hadde sett før, noe med veggene. Randsve-litografiet hadde hengt der i flere år, det samme hadde plakaten fra New York City Ballet, Scene 7-plakaten og familiebildene rundt speilet.

Men ikke det nederste. Han gikk nærmere, så på fotografiet de hadde festet i en klipsramme og hengt under portrettene av seg selv på ferie i inn- og utland. Det var et øyeblikksfoto fra en restaurant, begge satt smilende mot fotografen, det skarpe blitzlyset og rødskjæret i pupillene tydet på kompaktkamera. Fotografiet var på ingen måte av ny dato, Jan Trygves skjegg var fortsatt uten gråstenk og moren brukte de store brillene hun for lengst hadde kvittet seg med. Men det var ikke dét som fikk det til å murre i ham. Noe ved bildet var veldig feil. Han ble stående og studere det, kjellerbuene og bordoppsatsen tydet på en gresk eller tyrkisk restaurant, uten at han kunne fastslå hvor. De satt alene ved bordet, andre gjester mørkt i bakgrunnen.

Han var i ferd med å la det fare, det spilte jo ingen rolle, da han brått oppdaget det: morens Marimekko-jakke. Utenpå den blusen.

Lars løsnet bildet fra kroken, åpnet klipsene og tok ut fotografiet. Snudde det og så på tallene som var prentet på baksiden, serienummeret og fremkallingsdatoen.

Det knøt seg i ham. Han satte fotoet tilbake i rammen og hektet det på plass ved speilet, tok på seg ytterjakken og forlot leiligheten uten et ord.

6

Hauk hadde rett, det var ikke vanskelig å se hvilke hus som tilhørte Volapük-okkupantene. De to kråkeslottene lå virkelig på Frogners tak. Etter å ha tatt granittrappen innerst i Lille Frogner allé og fortsatt opp Kruses gate, stanset han noen meter fra nummer 9 og så utover bykjernen; han hadde aldri helt vært klar over at det fantes et slikt skjult høydedrag i hjertet av Oslos indre vestkant. Så gikk han bort til porten og ble stående.

Om dette var noen god idé, visste han ikke. Det var knapt tolv timer siden de hadde møtt hverandre hos Marius og han var bånnfrossen etter å ha trålet bygatene fra Fagerborg, på kryss og tvers og helt på måfå, uten å ville hverken hjem eller vekk.

Inne fra huset hvinte en sirkelsag, han kunne også høre de dumpe smellene fra en spikerpistol. I den snødekte hagen satt en jente på knærne og dekorerte en serie sengelaken med fargerike mønstre, de så ut til å skulle bli teaterkulisser.

Lars spurte om hun visste hvor Hauk var.

Sjekk stallen, sa hun og pekte med malerkosten.

Han fortsatte opp bak hovedhuset, helt til toppen av tomten. Stallbygningen så mer ut som en garasje. Sidedøren stod på gløtt, han åpnet den. Lyset var sparsommelig, men han kunne se stikkflammen og gnistregnet, og hørte den knitrende fresingen.

Sammen med en gutt – han kunne ikke være mer enn fem–seks år – stod Hauk krumbøyd over en arbeidsbenk. Lars holdt seg ved døråpningen, helt til han ble oppdaget. Hauk vippet opp visiret på sveisemasken. Smilte som om han hadde forventet å se ham, akkurat her og nå.

Vi er straks ferdige, sa han og klappet ned glasset igjen.

Lars ble stående og ta stallen inn over seg. Hauk hadde åpenbart lagt mye i å innrede den som en kombinasjon av atelier og verksted. Metallbiter og flak av forskjellig tykkelse og beskaffenhet samt alle slags former for fjæringer, ledd, spiraler, vaiere, rør, bunter med kobberkabler og ståltråd – til og med tre sykkelrammer – lå sirlig ordnet i de store hyllene langs den ene veggen. Alt var mer eller mindre rustent.

Ved motsatt vegg stod det oppmarsjert en rekke metallfigurer, fra femten centimeter til halvannen meter høye. Det var ikke så lett å få sett dem ordentlig, de flakket liksom opp i halvmørket hver gang Hauk aktiverte sveiseapparatet, men alle bar hans umiskjennelige signatur. Lars tenkte på trefiguren Hauk hadde gitt til farmoren hans da de var barn og som fortsatt stod på skatollet i A, trollet han hadde spikket og slengt i fanget til Mikkel da de overnattet under femmila, hodeskallene han hadde skåret ut av trerøtter og gjemt i klesskapet på gutterommet, sammen med det stjålne skolebibliotek-eksemplaret av Helge Ingstads Pelsjegerliv. Men mest av alt fikk de tause ansiktene ham til å tenke på sprittusj-fjesene bestevennen hadde pleid å klusse på skoleveggene, på trafo-boksen ved Besserud og på leskuret ved Slemdal stasjon.

Selv om figurene langs veggen var rare, noen direkte oppsiktsvekkende – fant han ikke helt igjen de samme groteske, angstridde uttrykkene.

Han ventet utenfor til de kom ut, Hauk med hånden om guttens skulder. De hadde lagt fra seg sveisemaskene, Hauk gikk i en flekkete Peggy-overall, og det lyse håret hang godt ned over kragen.

Se! En stegosaurus! Gutten viste stolt frem det lille dyret de hadde laget. Lars tok den imot og studerte de fastsveisede ryggplatene, men rakk ikke si noe før gutten nappet den til seg igjen.

Stegosaurusen ække no farlig! Den er planteeter! Den veier egentlig over fire tonn!

Felix, dette er Lars, sa Hauk, men gutten hadde allerede begynt å føre dinosauren sin langs stalldøren mens han laget dyrelyder.

Jeanette ga ham en dinosaurbok til jul, forklarte Hauk med et skrått smil. Så nå snakker han ikke om annet fra han våkner til han sovner.

De ble stående og se på gutten der han sprintet bortover den snøtråkkede stien gjennom de to villahagene og forsvant inn i det andre huset.

Hauk snudde seg mot Lars igjen.

Går du alltid i den samme blådressen?

Jeg har vært hos moder’n. Julemiddag.

Hauk rynket brynene, kastet et blikk på armbåndsuret, men spurte ikke mer. I stedet sa han:

Du ser faen meg ut som du trenger en øl.

Vi holder på å forberede vinterfestivalen vår, ropte Hauk gjennom støyen mens de skrittet over sagkapp og gipsplater i den enorme entreen. Takhøyden var minst fire meter og en bred trapp svingte seg opp til andre etasje. Det blir det største arrangementet vi har hatt her så langt, med drøssevis av konserter, opplesninger og mimeteater, over to hele dager. Og utstillinger. Han pekte på en bunke innrammede fotografier som stod stilt opp mot veggen.

Til tross for at begge husene er vernet, har Selvaag latt dem stå og forfalle i årevis, forklarte han. Vi pusser dem opp, ganske enkelt. Holder dem i live. Nummer 9 bruker vi til arrangementer, nummer 7 bor vi i. Dette er dessuten et rent kulturprosjekt, ikke noen politisk Blitz-greie.

I den største stuen var karnappvinduene dekket av svarte plysjgardiner, og flere folk var i sving med å snekre om på en scene.

Vi må utvide den litt, for å få plass til alle bandene. Vi har fått bekreftelse fra ti band! Til og med Ym:stammen. Eller i hvert fall restene av den.

Lars nikket der de gikk fra rom til rom i første etasje. Huset bar preg av mange års slitasje og ubebodd forfall, men var likevel i bemerkelsesverdig god stand. Det samme var den gedigne trappen i vestibylen. Rommene i andre etasje fungerte som atelierer og øvingslokaler, i det ene satt en langhåret trommeslager som med lukkede øyne og knekk i nakken vispet i vei for seg selv på cymbalene, i et annet sprutet en maler diverse væsker på en blindramme.

I det største rommet befant det seg tre jenter i noen slags heldekkende svarte dresser og med hvit teatersminke i ansiktet. Måten de beveget armene og laget grimaser på, fikk ham til å anta at de øvde til en mimeforestilling. En av dem sendte Hauk et raskt smil, uten å avbryte de robotaktige bevegelsene.

Hauk betraktet dem før han gjorde tegn til henne om at de gikk ned igjen.

Jeanette er visst litt opptatt nå, sa han. Du får hilse på henne senere.

I et lite hjørneværelse ved trappen, med suveren utsikt mot Skillebekk, holdt en mager tenåringsjente, snauklipt og med dragetatoveringer over begge ørene, på å flislegge hele rommet i grønn glassmosaikk, som et gigantisk dusjkabinett.

Hun stirret opprømt på dem. Blir det ikke fint?

Kjempefint, Mona, svarte Hauk. Kjempefint.

Lars bidro til entusiasmen med positive hodebevegelser, men tenkte sitt.

Det der går selvfølgelig aldri bra, bemerket Hauk da de var på vei ned trappen igjen. Men vi lar henne holde på så lenge hun har lyst, hun blir neppe ferdig uansett. La oss stikke innom kjøkkenet og hente noen pils.

Nede i entreen kom en stutt fyr hastende forbi med to andre på slep.

Hauk gliste. Kom, sa han og vinket Lars med seg.

Kjøkkenet var like digert som de andre rommene i første etasje og fullt av mennesker i aktivitet. Den samme fyren stod nå ved utslagsvasken og diskuterte flere ting på én gang med diverse personer.

Du må hilse på Hans, sa Hauk. Han er sjefen her.

Lars trykket ham i hånden.

Kan du tappe øl? spurte Hans.

Jepp, repliserte Hauk kjapt. Selvfølgelig kan Lars Meltzer tappe øl.

Bra. Vi har utrolig nok fått ambulerende sjenkebevilling og trenger en som kan stå i baren på lørdagen. Men fint, da er det i boks!

Lars rakk hverken bekrefte eller protestere før en jente i militærjakke nappet Volapük-sjefen i armen og viste ham en plakat. Han grep den med begge hender og studerte den begjærlig.

Fantastisk! Hvor mange har vi?

Fem hundre.

La oss tapetsere Oslo! ropte han og forsvant videre, plakaten ble liggende på benken. Lars så på den mens Hauk sjekket ølbeholdningen i kjøleskapet. Illustrasjonen var faktisk ikke så verst. Under Volapük-logoen og et slags krusedull-emblem var festivalnavnene listet opp. De fleste av bandene var helt ukjente for ham, men han dro da kjensel på noen. Lørdagen skulle Tredj Minst i Klassen, Ym:stammen, Femi gange, Sur nedbør, deLillos og Sick Dick & The Volkswagens spille, søndagen kunne by på Mormor og de åtte tusen drittungene, Bosses lengsel, The Suspenders, Nihil moralis og Blåhvite varer. Det ble elleve, men ett av dem var kanskje et husband Hauk ikke hadde regnet med. Til tross for at listen over forfattere syntes nokså debutanttung, var det flere han i det minste hadde hørt om, som Øystein Wingaard Wolf og Stein Mehren, hvis legendariske fetter Herman han flere ganger i oppveksten hadde påtruffet alene på ski langt inni det innerste indre av Nordmarka. Han la også merke til at mimegruppen kalte seg PUmA.

Hauk kom tomhendt tilbake. Jeg har plenty i nummer 7. La oss uansett stikke over dit, her er det jo totalt kaos.

Ute var det blitt mørkt. Lars så inn i Hauks rygg mens han fulgte rett bak i tråkket mellom de gamle hagene. Faktisk minnet kråkeslottene ham om besteforeldrenes og familien Erichsens patrisiervillaer på toppen av Gulleråsveien, med hans egne foreldres hus som en stallbygning i hagen. Også han og Hauk hadde pleid å tråkke en slik sti i snøen over tomtene.

7

Kruses gate 7 var forholdsvis lik inni. Alt virket bare mye roligere.

Her bor vi altså. For tiden sammen med ti–tolv andre. Bare slå deg ned i stuen, sa Hauk og gikk mot kjøkkenet.

I stuen dinglet Felix og en jevnaldrende gutt i en klatrevegg. Lars iakttok ham, det nøttebrune blanke håret og den smidige spensten. Han hadde åpenbart talent. Eller så hadde Hauk lært ham litt teknikk, Lars antok at det også var han som hadde spikket trehåndtakene i forskjellige former og skrudd dem fast i hjørnet og bortover taket. På gulvet under lå det gamle madrasser.

Han sank ned i den ene loppis-stolen i karnappet. I vinduskarmen var det oppstilt et helt lite menasjeri med sveisedyr. Over hørte han noen romstere.

Hauk kom straks tilbake, rakte Lars en øl og satte seg i den andre lenestolen.

Så, hva har du drevet med de siste årene, egentlig? spurte Lars.

Litt av hvert. En periode solgte jeg timeshare-leiligheter i Fuengirola. Så jobbet jeg et drøyt halvår med inngjerding av en nasjonalpark nord i Mosambik, mot grensen til Tanzania. En stund bodde jeg også i Marseille. Og Haugesund. Deretter har det vel egentlig bare gått slag i slag.

Såpass. Men før det, da?

Hauk fikk noe innadvendt i øynene. Så snudde han seg mot Lars. Og du selv? Går du fortsatt aktivt på ski?

Ikke renn, hvis det er det du mener. Men jeg klatrer en del. Lars smilte mot de to rabagastene som dinglet i hjørnet.

Kan neppe være særlig bra for pianospillingen, konstaterte Hauk.

Det gjør jeg heller ikke lenger. I hvert fall ikke offisielt.

Hvorfor ikke?

Lars betraktet etiketten. Du vet hvorfor. Jeg ble aldri best, helt enkelt. Og der vi to kommer fra, deles det ikke ut sølv og bronse.

Så det er derfor du studerer juss?

Lars svarte ikke.

Hvordan havnet du egentlig her? spurte han i stedet.

Kjente noen som kjente noen. Dessuten trengte Jeanette og Felix et sted å bo. Hun … Hauk nølte litt. Hun hadde det ikke så bra. Ikke Felix heller.

Lars nikket langsomt. Når er det utstillingen din åpner?

Midten av februar.

Blir du ferdig i tide?

Det kommer an på hva du mener med ferdig. Han så på Lars’ dressjakke. Åssen går det forresten med moren din?

Sikkert fint, det. Har du tenkt å besøke din mor i julen?

Hauk vek ikke med blikket idet han svarte: Jeg har ikke lenger noe der å gjøre.

Det ble stille igjen. Kompisen til Felix ga fra seg et Neeei! og deiset i madrassene, men var raskt oppe igjen.

Da jeg traff moren din på kirkegården i går, så jeg at det var festet en liten fugl i sveiset metall på gravstenen, bemerket Lars.

Først så Hauk bare ut i luften. Så var det som om han samlet seg, for å si noe, men lot være da det gikk i ytterdøren. Lars hørte knirkene gjennom entreen. Så stod hun der, på terskelen. Uten teatersminke nå, ansiktet var bare litt rødmusset av gnikking med sminkefjerner, og hun var våt ved hårfestet.

Han reiste seg og rakte ut hånden idet hun kom mot ham.

Så du er altså Lars, sa hun og målte ham med våkne øyne, uten å slippe håndtrykket før han gjorde det.

Se! Mamma, se! Jeg henger opp ned i taket!

Jeanette vinket til Felix.

Slå deg ned litt, sa Hauk.

Straks, svarte hun og gikk ut på kjøkkenet.

Lars så etter henne. Hun minnet ham om noen, på en merkelig ubehagelig og samtidig dragende måte.

Hva står PUmA for? spurte han da hun var ute av rommet.

Hauk trakk på skuldrene. Ingenting, tror jeg. Annet enn kattedyret.

Det tok ikke mange minuttene før Jeanette var tilbake med en røyk i den ene hånden og en kurv muffins i den andre.

Felix og kompisen slapp seg jublende ned på madrassene og grep én hver. Det samme gjorde Hauk og Lars.

De er hjemmebakt, sa hun og satte seg på Hauks fang. Uten kunstige tilsetningsstoffer.

Pils og muffins, akkurat det jeg trengte nå! utbrøt Lars.

Jeanette lo hjertelig, den ene fortannen hadde en blank glans.

Han brettet det riflede papiret til side og tok en bit, nikket anerkjennende.

Så fint dere har det her, sa han og så seg rundt.

Lars skal hjelpe til på vinterfestivalen, skjøt Hauk inn. Han sa til Hans at han gjerne kunne stå i baren på lørdagen.

Kult! svarte Jeanette. Vi trenger all den hjelpen vi kan få.

Lars myste mot Hauk. Og hva vet du om mine kvalifikasjoner som øltapper?

Slapp av, alle kan tappe fatøl. Bare kom litt tidlig, så skal jeg vise deg hvordan du kobler på fatene uten å søle, og hvordan kranene funker.

Lars stappet i seg resten av muffinsen, tygget og spurte: Hvordan traff dere egentlig hverandre? og angret umiddelbart av måten Jeanette og Hauk utvekslet øyenkast på.

Jeanette lente seg frem og stumpet røyken. Jeg må få Felix oppi badekaret, sa hun. Men det var hyggelig å møte deg. Hun reiste seg og kikket raskt mot Hauk før hun møtte Lars’ blikk igjen. Jeg har jo hørt mye om deg.

Felix protesterte høylytt, men det var ingen bønn, og snart hadde hun båret ham opp til andre etasje.

En stund ble de sittende i stillhet. Hauk rev en strimmel av etiketten mens han så ut av vinduet.

Kom, sa han, brått og med besluttsom mine. Det er noe jeg vil vise deg.

Lars ventet i forhallen mens Hauk hentet en sixpack på kjøkkenet. Så fulgte han etter i snøtråkket opp forbi nummer 9. En enslig utelampe var tent på stallveggen.

Uten et ord skjøv Hauk døren til side, satte flaskene på høvelbenken – ved siden av en hermetikkboks halvfull av klinkekuler – trakk en gardintrapp borttil hylleveggen, kløv opp og dyttet unna noen tunge metallplater på øverste hylle. Han måtte strekke seg på tærne for å nå helt inn, men så kom han ned igjen med noe i hånden. Gluggen i stalldøren ga for lite lys til at Lars kunne skimte hva det var. Ikke før Hauk la den i hånden hans, forstod han.

Du kødder, hvisket han og lot fingrene løpe langs det svarte stavrøret – fra stroppen i semsket vannbøffelskinn øverst til den oppflisede bruddranden nederst. Han snudde seg slik at lyset fra dørgluggen falt på de hvite, vertikale bokstavene. SWIX BORON. Og i et lite bånd ved håndtaket: Ski-VM 1982, under merkelappen med 147,5 cm.

Er dette det jeg tror det er? Lars så bort på Hauk, men klarte ikke helt å avgjøre om han smilte eller ikke i halvmørket. Hvordan fikk du tak i den?

Sett deg litt, sa Hauk og pekte bydende på en melkekasse.

Med kanten av en nebbtang jekket han to av ølflaskene og ga Lars den ene.

Det er en lang historie.

8

Lars gikk av på Gulleråsen stasjon og fortsatte opp bakken med ryggsekken full av skittentøy. Den ukentlige tøyvaskingen hos faren var blitt et påskudd for disse søndagsmiddagene, noe som ga dem en slags legitimitet, et skinn av nytte.

Han trengte ikke kante støvlene. De strødde nå. Saltet også. Ingen stod på sparkstøtting eller stumpeski her lenger.

I går ettermiddag, etter at han hadde tilbragt noen timer i klatreveggen på Blindern, hadde lampen på telefonsvareren hjemme i Sorgenfrigaten blinket dobbelt rødt. Den første beskjeden var fra Marius, et kort og oppglødd: Ring meg! Jeg har noe jeg må fortelle deg!

Så hadde han gjort, og fått vite at ikke bare Herbert, men nå også Vidar hadde bestemt seg for å flytte ut. Uten at Marius gikk i detalj, var det tydelig at det hadde skåret seg litt etter julaften-nachspielet.

Vidar har fått hybelplass på Kringsjå studentby, sikkert bedre for ham, mente Marius, der kan han sitte helt i fred med datamaskinene sine. Det betyr med andre ord at jeg og Nico har et ledig rom her i Eckersbergs gate! Atten hundre i måneden og det er det største rommet. Si ja! Du kan egentlig flytte inn når du vil etter nyttår.

Lars hadde bedt om å få tenke på det. Han likte tross alt best å bo alene. Dessuten var flygelet et problem, ikke bare ville det være en hån mot Bösendorfer-et å oppbevare det i kollektivet i Eckersbergs gate, rommet der var heller ikke større enn at han nærmest ville måtte sove under instrumentet, på madrass på gulvet, med de erotiske begrensningene det innebar. Og bare tanken på å måtte øve med Marius og Nico til stede i de andre rommene, var en umulighet. På den annen side måtte han uansett ordne seg et nytt sted å bo rimelig snart. Dette kunne kanskje funke som en mellomløsning.

Den andre beskjeden var lang og betraktelig mindre oppglødd. Fra moren, atter en gang. Om hvorfor han bare hadde gått, uten å si noe. Om hva som var i veien, om det ene med det andre. Igjen hadde han bare slettet den. Orket ikke ringe henne. Ikke ennå.

På toppen av bakken stanset han et øyeblikk foran nummer 29, så på fugleneket ved portstolpen og juletreet innenfor stuevinduet. Tenkte på hvordan det måtte være for Hauks mor å leve alene. All stillheten der inne. Særlig nå.

Hadde hun visst, eller i det minste ant, hva sønnen hennes hadde drevet med? Det var fire dager siden besøket i Kruses gate, og det hadde virkelig satt en støkk i ham, det Hauk hadde fortalt.

Lars lukket smijernsporten til nummer 31 og tok fatt på innkjørselen. Han hadde ikke tenkt på det på årevis, men han kunne godt huske oppslagene i Aftenposten og Ullern Avis dagene etter det mislykkede ransforsøket i Skimuseet høsten 1985. Innslag på Dagsrevyen hadde det også vært.

Han låste seg inn i B og så for seg hvordan han selv tre år tidligere, like før jul 1982, hadde gått opp i A, helt opp på skriveloftet til Lauritz, med den nederste delen av Brås stafettstav. Farfaren hadde hektet den på en knagg mellom statsrådsportrettet og Ernst Bjerknes’ skikart.

Siden hadde han i grunnen glemt hele greia.

Hallo! ropte han inn i gangen, men fikk ikke svar, annet enn Frøya som kom sakte logrende mot ham. Han lempet av seg sekken og klødde henne bak øret. Hun var begynt å bli sliten på sine eldre dager, hun også.

Han antok hvor faren befant seg og fikk rett. Etter å ha skrittet over Bråsterk-apparatet i kjellergangen og stappet alt tøyet i vaskemaskinen, åpnet han døren til smøreboden.

Se på dette! Mikkel strålte mot ham med vernebriller og rødt Swix-forkle. Dette er noen fantastiske greier, forstår du. Cera F kaller de det. Det består av rene fluorkarboner, eller såkalte perforerte n-alkaner. De har ekstrem lav friksjonskoeffisient. Bedre glid får du ikke!

Han viste Lars den hvite plastboksen med rød og blå skrift, på størrelse med en liten skismurning, og pulveret han hadde drysset ut foran og bak på skisålen.

Ikke nys! Nå skal jeg bare smelte det inn.

Mikkel skrudde temperaturvelgeren på maks og skjøv det elektriske smørejernet bestemt over glidsonene. Det freste og gnistret, pulveret krystalliserte seg og la seg som en sprø skorpe oppå sålen.

Lars klarte ikke la være å tenke på da han selv hadde stått her nede og det bare fantes butan-drevne blåselamper til skiprepping, på strykejernet han hadde brukt da gassbeholderen var tom, på morens ødelagte bluse og Marimekko-jakke og alle løgnene og bortforklaringene han ikke hadde skjønt noe av og heller ikke hadde hatt noen forutsetning for å forstå.

Han veide boksen i hånden, studerte prislappen på lokket. Håper det virker, bemerket han. Billig er det ikke, ser jeg.

Faren løsnet skien fra bukken. Det er ikke helt gratis, nei. Men å frigjøre fluorkarboner er en omstendelig kjemisk prosess, og Johansen gir meg uansett femten prosent på alt unntatt slip hos Vinderen Sport. Jeg har handlet inn noen koteletter. Håper det er ok.

Helt fint. Greit at jeg begynner å steke dem?

Gjerne, jeg er skrubbsulten. Skal bare gjøre meg ferdig her. Slipper du ut Frøya også?

Da han hadde satt over potetene og funnet frem et halvspist rømmebeger pluss en brokkoli fra kjøleskapet, ble Lars stående ved kjøkkenbenken og bla formålsløst gjennom Aften-avisen, helt til han på side 9 så fotoet av en sperret bygate, overskriften Bombe ved ambassade og notisen om at området rundt den pakistanske ambassaden hadde vært avstengt natt til første juledag etter at en sprengladning var blitt detonert ved ambassadens eiendom. Politiet hadde først antatt at episoden kunne ha sammenheng med den spente politiske situasjonen mellom India og Pakistan og beordret full utrykning, men det var, ifølge Aftenposten, trolig likevel ikke årsaken.

Han brettet avisen sammen, dekket på til to og la kotelettene i pannen.

Sånn, da er skiene klare! utbrøt Mikkel, han hadde hengt av seg smøreantrekket, men kanten på vernebrillene hadde avsatt merker i huden omkring øynene. Han gikk rett bort til kjøleskapet og tok ut en kartong skummet melk, brettet opp tuten og helte i seg noen solide slurker.

Lars så ned i stekepannen. Skjøv litt på de to kjøttstykkene. Når var faren blitt sånn? Hvor lenge etter at moren og Cecilie flyttet ut? Han fant en skje til rømmen og tenkte på hvordan Mikkel Meltzer tidligere hadde vært en mester i å strekke Hemingland-strikken uten at den røk; måten han kunne bruke kakespaden til å vippe rosen på nestemanns marsipankakestykke over på sin egen asjett og komme unna med det, hvordan han pleide å snappe til seg av godteriet i kurvene på juletreet med et lurt glis, ta uanstendig mye multekrem eller tillate seg å løsne mansjettknappene før kaffen var servert. Å drikke melk direkte fra kartongen var bare vulgært.

Ja, du, mens jeg husker det! Faren satte kartongen tilbake i dørhyllen og lukket kjøleskapet. Tror du den gruppen din kunne spille noen låter etter middagen? Danselåter, altså? Jeg betaler selvsagt det dere måtte ta for det.

Skal høre med de andre. Men jeg antar det går greit.

Jeg var oppe på Sporten i dag og gikk gjennom meny-alternativene. Hva synes du, laks eller kalv til hovedrett?

Lars trakk på skuldrene. Velg det du selv liker best, det er din femtiårsdag. Hvor mange blir det?

Så langt har toogførr svart at de kommer. Senest i går fikk jeg bekreftelse fra Eileen og Peder Mellbye. Frøydis og Tom har også takket ja.

Faren nølte.

Synes du jeg også burde ha invitert Tove og Jan Trygve?

Dette har vi vært gjennom før, pappa.

Greit.

De satte seg i taushet.

Mikkel la servietten i fanget og skar opp potetene.

Han har skutt etter skjærene, sa han.

Igjen?

Dessverre. For tre dager siden. Halv seks om morgenen. Jeg ble selv vekket av skuddene og måtte ut og stoppe ham. Det var bekmørkt, men jeg kunne skimte ham i lyset fra lyktene i innkjørselen, farfar stod ute på terrassen i sprengkulden, kun iført pyjamas, og veivet rundt med det gamle Krag-geværet. Jeg skyndte meg opp og ropte at det var meg, at han måtte legge det fra seg, men han var så innbitt at han ikke enset noe annet enn skvatringen til skjærene, som uansett var usynlige i mørket. Mikkel smilte. Jeg må innrømme at det var litt komisk også, pyjamasbuksene hadde ramlet ned på anklene, kun skjorteflakene skjulte hans edlere deler. Jeg kom meg opp til ham, forklarte at han ikke kunne bruke rifle på fugler, og skulle til å ta fra ham våpenet da han bryskt dyttet meg unna, ropte Varsku her! og brente av et skudd som strøk like over taket til Erichsens. Faren sukket. Så nå er det ingen bønn lenger. Jeg har ordnet med plass på Hovseterhjemmet. De hadde akkurat fått et ledig rom – dødsfall, antar jeg – og kunne faktisk ta ham inn umiddelbart. Også farmor har innsett at det er den eneste løsningen.

Mikkel tiet et øyeblikk.

Selv for livets aller gladeste gutter går solen av og til ned, sa han og ble sittende med bestikket mot tallerkenen og se ut av vinduet.

Farfaren din var en av landets fremste advokater i sin tid, du vet det, ikke sant? Min – og særlig din – generasjon har uendelig mye å takke slike som ham for. Sammen med legendariske størrelser som Morits Schelderup og Leopold Bech grunnla han det som i dag er et av Norges største og best ansette advokatfirmaer, med over femti partnere og filialer i syv land, men mer enn det spilte han en helt avgjørende rolle i kulissene da de geopolitiske premissene ble lagt for råderetten over petroleumsressursene som vi i dag knapt aner ...

Traff han?

Mikkel så spørrende på Lars.

Traff hva?

Klarte han å skyte ned noen skjærer?

Faren ristet lattermildt på hodet. Det vet jeg faktisk ikke. Han stakk gaffelen i en brokkolikvast. Du kan jo spørre ham. Men jeg tviler på om han husker det, eller om han husker at han har skutt i det hele tatt.

Det ble taust en stund.

Har du noen planer for nyttårsaften, da? ville Mikkel vite og tørket seg om munnvikene uten å bruke servietten. Det er jo i overmorgen allerede.

Faren til Bettina skal arrangere et party. Hun ville gjerne at jeg ble med. Han også, for så vidt.

Blir ikke det hyggelig, da? Ute på Bygdøy?

Admiral Børresens vei, ja.

Faren tygget litt. Hvordan går det forresten med advokaaaat Steinar F. Gran?

Lars overså farens nasale sarkasme. Og du? spurte han i stedet. Hva er dine planer?

Jeg er faktisk invitert på fest, jeg også! Mikkel smilte lurt. Pappaen din er ikke så akterutseilt som du kanskje innbiller deg.

Hos hvem?

Jo, sekretæren min, altså hun nye, har nettopp fått seg egen leilighet, i Ekebergskrenten, Gry heter hun og hun skal ha en slags kombinert innflyttings- og nyttårsfest. Hun spurte om jeg ville komme.

Det blir sikkert trivelig, sa Lars og forsynte seg med mer poteter. Husker du forresten den Marimekko-jakken mamma likte så godt?

Farens blikk forsvant litt.

Jo. Hvordan det?

Lars tenkte seg om. Så ned mot tallerkenen sin.

Savner du henne?

Mikkel ventet med å svare.

Jeg vet ikke, sa han lavt. Kremtet litt. Jeg savner dere. Jeg savner oss, hvis du skjønner.

Han pustet mens han skrapte kjøtt av kotelettbenet.

Hvordan var forresten det nachspielet hos Marius Mellbye du skulle på etter julaften? spurte han. Var det vellykket?

Absolutt. Ole Nicolay skal faktisk flytte inn der.

Men studerer ikke han på NTH?

Han har kommet inn på medisin i Oslo.

Jaså? Og hva sier siv. punktum, ing. punktum, Fleischer senior til det?

Lars rettet seg opp. Det er noe jeg må vise deg, sa han og hentet avisen fra kjøkkenbenken.

Han ventet til faren hadde lest notisen.

Ja? Mikkel så undrende på ham.

Kollektivet til Marius ligger i bygården vis-à-vis. Du kan jo gjette hvem det var som sprengte den bomben.

Ah! Farens ansikt foldet seg ut i et varmt smil. Unge Fleischer! Det var han som antente stinkbomben på skolekorpsets byttemarked den gangen, da Cecilie skulle selge vafler og Tove ble rasende, var det ikke?

Absolutt. Og bomben på Besserud og alle de andre smellene her i strøket. Denne, sa Lars og pekte i avisen, hadde han sikkert laget på NTH, den var bare ment som en velkomstsalutt, han ante ikke at postkassen tvers over gaten tilhørte ambassaden. Politiet stormet festen, men de fant ham ikke, han hadde gjemt seg i matskapet.

Faren lo godt og Lars lot ham spørre i vei – om Marius trivdes i Lyn, om det hadde vært noen «søte piker» til stede og om naboene hadde klaget – før han tok sats og sa:

Hauk dukket også opp.

Mikkel ble rar i ansiktet.

Henrik August?

Selveste.

Å? Sier du det. Hvordan har han det?

Fint. Det virket i hvert fall sånn.

Faren sa ikke noe.

Han har fått seg kjæreste, sa Lars.

Sier du det.

Hun har en sønn. På fem år.

Hm. Da så. Og hvordan var julemiddagen hos Tove, da?

Lars la ned bestikket.

Du, det er en ting jeg har tenkt litt på. Jeg synes vi to en gang bør snakke ordentlig ut om hvorfor Hauk byttet skole etter at faren hans døde. Jeg var jo bare femten og forstod aldri helt hva som foregikk, hva Hauk faktisk drev med på den tiden ...

Null, gitt! Mikkel myste mot termometeret utenfor vinduskarmen. Det har blitt mildere. Skulle ikke forundre meg om det nærmer seg klisterføre. Eller rubb! Han smilte oppglødd mot Lars. Husker du da du lærte meg å rubbe skiene? Da vi vant kretsmesterskapet i stafett og du slo Thomas Alsgaard i spurten? Tenk at han tok tre gull i junior-VM i vinter! Han er definitivt en å regne med frem mot Lillehammer-OL.

Faren fikk noe søkende i blikket. Hva sier du, Lars, skal vi ta en tur nå i kveld? Så kan du teste Cera-pulveret! Hm? En liten kveldsøkt, noen rolige drag i lysløypa, bare? Eller hva med å ta hodelyktene og slå et slag innover mot Glåmene? Det er jo suverene forhold nå, vi kunne for eksempel ta Hanseløypa over til ...

Lars reiste seg bare og satte tallerkenen på oppvaskbenken.