Alf Prøysen

Prøysens jul

Fortellinger og viser for store og små

ADVENTVISE

I tusmørke timer når dagen blir mindre

da tennes et lys med et håp i ditt indre

da binder vi kransen av granbar på skolen

og setter inn lys som en hilsen til solen.

I blåsende kvelder med regn på hver rute

så sitter vi trygt og lar høstvinden tute

vi fletter en kurv som har form av et hjerte

mens mor baker goro, berliner og terte.

Og tvers over havet går skuter og båter

med gaver i lasten, de tuter og låter,

med hvem som får gaver fra venner og kjente

det vet ikke vi, vi får vente og vente.

Se spurven og konen hans flakser i porten

og gløtter mot vindu og hakker i lorten.

«Nei, nå må vi sannelig komme til saken

med talgbit på brettet og kornnek på staken!»

Og grisen på peishyllen står der og venter

på at den skal tømmes av gutter og jenter

den hører at klokken slår timen og slaget

og tenker at snart blir jeg tom i min mage.

Men håpet om gaver vi vil ikke miste

og da er det lurt at vi skriver en liste

vi starter med scooter og skøyter og dukker

og slutter med kladdebok, blyant og sokker.

Så tegner vi kort mens vi hoier og flakser

så velter vi blekkhus og somler bort sakser

på dørklinken henger en hilsen «Vi takker

vår postmann for julekort, brever og pakker».

Hver morgen når dagen et gråskimmer sender

vi åpner en port på en liten kalender

og der er det nisser og nysnø på taket

men porten, den siste, står ennå tilbake.

Bak den er en krybbe, en stall og en stjerne

det stiger oss nær det vi så i det fjerne

og da tenker sikkert hver gutt og hver jente:

«Nei, ingenting er som å vente og vente.»

Nei, ingenting er som å vente og vente

vi henger opp kristtorn og tre skal vi hente

så rekker jeg deg nå med glede to hender

og så blir det jul og adventvisen ender.

Copyright ©1987 Norsk Musikforlag A/S, Oslo

BANAL JULEFORTELLING

Om julekvellen ska det banke på døra i Skåksveen, seint, seint på kvellen når de gamle Skåksve-folka er ferdig med ribba og lutfisken og begynner å gjespe og vil tel sengs.

Da ska det banke.

Tre gonger.

Og når kjærringa får rødde ta bordet og mannen får hufse på seg boksa ska dom seia «kom inn»!

Og da ska det stå tre menneskjer uti gangen. To vaksne og en onge som er kledt som en julenisse.

– God jul, er det noen snille barn her, sier den vesle julenissen og har pakker i en sekk på ryggen.

– Å nei, det er nok ingen her, ska kjærringa svara og flire, og mann hennes sier det såmmå, det er ingen onger i Skåksveen, og de onga som var der en gong har fløgi sin kos for lenge sea.

– Du får spørja om vi kæin få kåmmå inn likevæl da, kvisker det vaksne mæinfolkmenneskje.

– Kæin vi få kåmmå inn likevæl? spør den vesle julenissen.

– Ja, det var da moro at nissen kom, vi vil da itte jaga ut att nissen, sier Skåksve-kjærringa og sett døra på vidt gap.

Og så ska dom gå inn.

Og så begynner den vesle nissen å pakke ut pakker.

– Er det noen som heter Even her?

– Ja, det må vel vara je det, sier Skåksve-mæin.

Og han får ei pakke, og når han pakker opp er det ei pipe.

– Så fin pipe da, nå får je ta meg en røyk, sier ’n.

– Å, nei da, det er berre ei lakrispipe, sier den vesle nissen og prøver å lyfte på maska, men Skåksve-kjærringa trekker maska fort over ansiktet på nissen og spør om han itte har flere gaver.

– Jo da, er det noen som heter Annette her?

– Det er je det, sier kjærringa, og så kjæm nissen med en gave tel.

– Å så fin grytklut, sier kjærringa.

– Grytklut du mæssom, det er serviett, du ska ha den under julegleda som du fekk ifrå øss.

Og så flire dom æille ihop. Og veslenissen riv ta seg julemaska og så tæk dom ta seg maska de to vaksne og, og så ska dom setta ved bordet og ønskje «God Jul» på orntli.

Og så ska dom ha det koselig.

To gamle folk som er åleine, og to unge folk som har fløtt inn i nabostugua like før jul.

DEN SKAKK-KJØRTE TIDA

– Tia er skakk-kjørt, vi har itte stunder tel å setta øss å tenkje, seie ’n Gunvald og rette beina langt bortover golvet. – Nei da, je ska itte vara lengi, Klara, je ser nok du står og trippe for å få lagt på filleryer og pynte opp tel kvellen kjæm.

Hu Klara småflire, det er nå så artig at ’n Gunvald kjæm, hæin æ så snill, nå har ’n kømmi med juletre og børi et stort vedlag i ovnsroa. Så hu får tåle at ’n sitt og bavle og filosofere ei lita stunn. Hu skulle kænskje itte skjenkt ’n den drammen i sta, men det var nå inga meining i at ’n skulle bæra ut att jula.

– Sætt deg litt du òg nå, Klara, seie ’n Gunvald.

– Ja, ha je stunner tel det, je da, som vente onga med skulbussen og mæin min ifrå akkordarbe.

– Å jo da, var itte så hektisk, onga med skulbussen, ja, der sa du no, dom ska reise med skulbuss onga nå for ti’n. Da je og du gikk på skulen, brukte vi over en time att og fram, vi, og da fekk vi tid tel å sjå øss litt om på vegen. Vi plukke blåveis og hadde mange fuggel-rer vi visste om etter vega, skulvegen vart ei lykke. Vi hadde det itte så trabelt med å kåmmå fram.

– Å, det er nå fint med den bussen da, onga kjæm hematt over tre kvarter før.

– Ja ja, men å bruke dom den tia tel da, kæin du fortælja meg det? Dom gjør ugagn, ja, nå meine je itte onga dine, men du les da i avisen om æilt som onga finn på, det var itte slik da vi voks opp.

– Nei nei, vi va så bra på æille slags vis vi så, seie a Klara. – Men nå få du sætta deg i en æin stol så je få lagt filleryer på golvet.

Hæin Gunvald fløtt seg.

– Og så mæin din, sa du. Ja, var itte redd, je ska snart gå, du er smitte ta det hektiske jaget du òg, Klara, tru du itte væla sto om du itte hadde fått lagt filleryer på golvet tel hæin kjæm att?

– Å, væla stå fell om je får lagt dom på òg, mumle a Klara. – Og nå kjæm ’n snart. Hæin skulle få reise med militærfly hematt frå Lahaugmoen der ’n arbe.

– He he … Ja, der har du såmmå problemet.

– Problemet?

– Ja, akkurat. Når ’n kjæm hematt litt før enn om ’n hadde reist med toget. Men å ska ’n bruke den tia tel?

Å ’n finn nok på no … Du skjønne deg itte på slikt du ma, Gunvald, som æ ongkar.

– Ja, ongkar æ je, je tok itte den fysste den beste, je hadde stunner tel å sjå meg føre.

– Og så såg du deg føre litt for lengi?

– Det ha støtt vøri levereglen min det å itte forhaste seg. Neimen, ska du ha fløtt på meg enda en gong da, menneskje?

– Ja, je lyt neri kommoden etter bordduk og servietter.

– Ja ja, je får sleppe deg fram da, og så få je fell like godt gå hematt, je har det itte så trabelt, je, je tæk den tia je treng med æilt je gjør. Men så får du nå ha god jul da.

– Takk i lige måde, Gunvald. Du få sjå innom en dag i romjul’n, så får du tala ve ’n Oskar òg.

– Ja, je får nå sjå på det … seie ’n Gunvald og går.

Og a Klara står og ser etter ’n. Der går hæin som itte er plage ta den skakk-kjørte tia, hæin som er sint på både skulbusser og fly som hjelp folk fortere fram.

Men jamen skjær ’n itte ut i laussnøen og vasse beinvegen over lykkja for å kåmmå fram litt før!

DEN VESLE BYGDA SOM GLØMTE AT DET VAR JUL

Høgt oppi åsen lå det ei lita bygd for seg sjøl. Folk som bodde der var akkurat slik som andre folk i andre bygder. Noen var store, og noen var små; noen var flinke, og noen var late; og noen likte fiskeboller bedre enn kjøttkaker, og noen likte kjøttkaker bedre enn fiskeboller. Så de var nokså forskjellige, men når det gjaldt én ting, var de helt like alle sammen. De var så fæle til å glømme. Og da glømte de de merkeligste ting, alle på én gang!

En gang glømte de å ta på seg sko. Det hadde vært veldig varmt hele sommer’n, så alle hadde gått barbeint. Og da det ble høst, glømte de å ta på seg sko.

«Du verdens rike så kaldt det er nå da!» sa de til hverandre. «Ja, jeg skjønner ikke åssen det skal gå hvis det blir kaldere enn det er nå,» sa de. «Det blir verst når snøen kommer,» sa de. Og da snøen kom, gikk de barbeint ut og sa «Å, nå må det være mange kuldegrader!» Og slik gikk de og fraus. Men så var det en dag det sto to kjerringer på et vegkryss og prata med hverandre og fraus på beina. Da fikk de se en guttunge som spurte smeden om hvorfor han skodde hesten, og da skjønte kjerringene at de hadde glømt å ta på seg sko. Så sprang kjerringene hjem og tok på seg sko, og etterpå gikk den ene kjerringa i øst og den andre kjerringa i vest og fortalte folk hvorfor de fraus på beina. Og så tok de på seg sko alle sammen.

En annen gang hadde de glømt å spise. De gikk flere dager uten mat, og til slutt ble de sjuke alle sammen og måtte gå og legge seg og ringe etter doktor’n. Men han kunne ikke komme, for han hadde også glømt å spise, så han var like sjuk som de andre. Men en dag doktor’n var på beina, kom det fram en musunge med en ostebit i munnen, og da skjønte doktor’n hva det var de hadde glømt.

Og så sto han opp og spiste, og etterpå reiste han rundt på sjukebesøk i hele bygda og sa at de bare hadde glømt å spise. Og så sto alle sammen opp og spiste, og så ble de friske igjen.

Men verst var det den gangen de glømte at det snart var jul. Og da det ble lille julaften, så var det ingen som hadde gjort reint i huset og hengt opp reine gardiner, og ingen hadde funnet juletre, og i butikkvinduene var det ikke så mye som ei julenissemaske engang. Skoleungene sto på skolen og sang «Kom mai, du skjønne milde», og det fantes ikke så mye som en eneste smultring i en eneste kakeboks i hele bygda.

I ei lita stue aller øverst i bygda, like ved skaubrynet, gikk det ei lita jente og tenkte og tenkte. Hu var bare fem år, og ellers så brukte hu å hoppe og danse og leke og ha det moro, men nå gikk hu bare og tenkte. Hu gikk inn i skauen og sto og så på de små granbuskene.

«Det er noe vi har glømt nå igjen,» sa veslejenta til seg sjøl, «det er noe med ei lita gran, men jeg husker ikke hva det er.» Så gikk jenta inn i stua og fant ei saks og litt gråpapir. «Det er noe med ei saks også,» tenkte jenta, «men jeg kan ikke huske hva det er.»

Så gikk jenta på låven, og der fikk hu se et kornband som far hennes hadde hengt høgt under en takbjelke så musa ikke skulle få tak i det.

«Det er noe med dette kornbandet også,» tenkte jenta, og så sto hu der og så seg omkring, og så fikk hu se den lange stanga som de brukte å ha juleneket på. Og da husket den vesle jenta at det snart var jul!

«Å, det er jo lille julaften, det er jo lille julaften,» ropte jenta og sprang inn for å fortelle det til mor og far, men de var ikke inne. «Å, åssen skal jeg få sagt fra til alle i hele bygda at det snart er jula? Åssen skal jeg få sagt fra til alle i hele bygda at det er lille julaften?» sa jenta. Hu prøvde å ta den høge stanga og sette juleneket i toppen på den, men det greide hu ikke. Men så skjønte hu hva hu skulle gjøre! Flaggstanga! Hu kunne heise opp juleneket i flaggstanga!

Og det greide hu, og så fort veslejenta hadde gjort det, fløy en liten meis fra den øverste greina på den høgste grana så snøen raste nedover stammen.

«Hvor skal du, hvor skal du?» kvitret de andre meisene som satt og halvsov innimellom greinene.

«Det er jul, det er jul, veslejenta har satt opp julenek!»

«Vi blir med, vi blir med,» sang de andre meisene og fløy av sted.

«Hvor skal dere hen, hvor skal dere hen?» ropte spurvene som satt på telefontrådene.

Og akkurat da lettet alle dompapene fra nypebuskene i hagen. Damene på telefonsentralen sprang bort til vinduet for å se hvor fuglene skulle, og da så de juleneket i flaggstanga.

Og damene til å ringe rundt i hele bygda og fortelle at de hadde glømt at det snart var jul.

«Det er jul, det er jul, veslejenta har satt opp julenek!» sang meisene.

«Vi blir med, vi blir med,» sang spurvene og startet på likt ifra telefontrådene så alle telefondamene fikk dotter i ørene.

Og folk til å bake og koke og steike, noen gjorde reint i huset, og noen hengte opp reine gardiner, og noen gikk ut i skauen og fant juletre, og noen pakket inn julegavene som de hadde gjømt unna før de begynte å glømme, og noen hengte opp julestjerner i vinduene.

Og til slutt klatret alle sammen i hele bygda opp i ei kjempediger balje som snekkeren hadde lagd mens de andre pyntet og gjorde i stand til jul, og så badet de alle på en gang.

Og akkurat da de var ferdige og hadde fått på seg reine klær, og mora til veslejenta i stua aller øverst i bygda sto og knyttet ei rød sløyfe i håret på henne … akkurat da ringte kirkeklokkene. Og så var det jul.