Anders Bortne

Karikaturen

Roman

Til Line og Johanne

ONSDAG 12. MAI 2010 MOTTOK Politiets sikkerhetstjeneste informasjon fra britisk politi: en terrorcelle i London hadde planer om å drepe den norske avistegneren Bård Anderssen. To personer i cellen hadde tilknytning til en radikal islamsk gruppering som var blitt forbudt i Storbritannia tidligere samme år. Politiførstebetjent Pål Bjønnes fikk oversendt materialet britene hadde kommet over under en ransaking – skisser av Bård Anderssens bygård og noe som lignet en logg over målets aktiviteter de to siste ukene. Britene delte også lydfiler fra en kommunikasjonskontroll, en telefonsamtale på urdu, hvor avistegnerens adresse og en dato gjentas. Sandakerveien 133. Nittende mai. På nettet fant Bjønnes avissiden som var opprinnelsen til truslene, en kommentar til en dansk bokutgivelse om Islams fremtid. Illustrasjonen til teksten, trykket i den norske avisen Dagsavisen, viste en mannsskikkelse med skjegg og turban bak rattet på en buss. Bussen var fylt med passasjerer, små skikkelser som kunne se ut som barn. På fronten av bussen, som tegningen hadde fanget på vei utfor et nitti graders stup, forhjulene i svevet, sekunder fra katastrofen, sto det skrevet ett ord. Islam. Oslo politidistrikt ble informert om situasjonen, og fredag formiddag ble man enige om at trusselbildet var av en slik art at man burde ta kontakt med tegneren så fort som mulig. Sammen med en politibetjent fra distriktet gikk Bjønnes de få hundre meterne fra PSTs kontorer i Nydalen til avistegnerens bolig øverst i Sandakerveien. Den middelaldrende politimannen hadde gjort dette flere ganger i løpet av sin tid i sikkerhetstjenesten – tatt kontakt med mennesker som var mulige terrormål – men målet hadde aldri bodd så nære PSTs lokaler. Å ta seg dit til fots gjorde at situasjonen virket underlig udramatisk. Det var en varm vårdag, solen skinte i bygninger av glass og stål, studenter lå og slappet av på plenen utenfor handelshøyskolen. De to politimennene kjøpte seg kaffe på veien.

*

Vanligvis var det styreleders eller et av styremedlemmenes oppgave å informere mottakeren, i enkelte tilfeller direktøren. Men siden nestleder i Fritt Ord, Astrid Raasen, var stiftelsens selverklærte tegneserieelsker, ble det bestemt at æren skulle tilfalle henne. Tildelingen av Fritt Ords Honnør var blitt vedtatt på et styremøte en fredag i slutten av august, og mandag formiddag fant Astrid frem adressen og telefonnummeret. Før hun ringte, lukket hun døren til kontoret. Det var gode nyheter hun skulle overbringe, det kunne bli følelsesladet, og nestlederen ønsket ikke å fremstå som ubehersket overfor sine medarbeidere. Fritt Ords Honnør var stiftelsens påskjønnelse til mennesker som hadde gjort noe av betydning i det frie ords tjeneste, tildelingen ble gjort ved behov og uten begrensninger i antall. Den siste var blitt utdelt før jul til en fotograf og musiker som gjennom bilder og lydkollasjer hadde skildret lidelsene til Gazas sivilbefolkning. Avistegner og tidligere tegneserieskaper Bård Anderssen hadde vært en åpenbar kandidat og tildelingen var blitt enstemmig vedtatt. Det han hadde gått gjennom på grunn av Muhammed-karikaturen, sa styrelederen, en tidligere høyesterettsdommer, vitnet ikke bare om mot og integritet, det var også et viktig bidrag i den internasjonale kampen for ytringsfrihet.

Astrids bestefar var Jostein Øvrelid, tegneren av den norske serieklassikeren Ingeniør Knut Berg På Eventyr, og hun hadde i ung alder fattet interesse for norske tegneserier. Bård Anderssen hadde hun ikke lest noe av, men hun hadde lagt merke til hans første tegneseriealbum Helligdager fra 1998. Ifølge en kortfattet artikkel på Wikipedia hadde han kommet ut med et nytt album fem år senere, kalt UFO!!, men etter det hadde det vært stille fra tegneren.

Hun ringte Anderssens mobiltelefonnummer, men fikk ikke svar. Å sende tekstmelding eller e-post ville spolere den hyggelige overraskelsen, og dessuten ønsket hun å snakke med han, hun var nysgjerrig på hvordan han var, denne tegneren som hadde vært så mye i avisene i løpet av våren. De få bildene hun hadde sett av han, viste en relativt tiltrekkende mann, med snille, blide øyne og hestehale. Da hun heller ikke fikk svar etter lunsj, ba Astrid sekretæren om å dobbeltsjekke at kontaktinfoen var riktig. «Nummeret og e-postadressen stemmer,» sa sekretæren, en ung jente som hadde det med å etterlate kopper og glass overalt hvor hun ferdes. «Men er han ikke fremdeles under politibeskyttelse? Kanskje han ikke kan svare. Kanskje han ikke tør svare.»

Astrid kontaktet Politiets sikkerhetstjeneste og forklarte sitt ærend. Hun uttrykte forståelse for hemmelighold, men håpet på å kunne få formidle den gode nyheten til Anderssen om det var mulig. Noen timer senere ble hun oppringt av en myndig, men elskverdig politibetjent som sa at Anderssen har telefon som «alle oss andre», og at han selv jevnlig var i kontakt med tegneren, som ikke alltid var like lett å få tak i. Det var bare å fortsette å prøve.

Torsdag, før hun tok langhelg og dro på seiltur sammen med ektemannen, ringte hun tegnerens nummer fire ganger. Til slutt sendte hun en melding og en e-post der hun gratulerte og meddelte nyheten om at Anderssen var blitt tildelt Fritt Ords Honnør, kunne han vennligst ta kontakt så de kunne avtale når og hvor tildelingen skulle finne sted?

Ikke noe svar.

Samme kveld, oppankret i en bukt sør for Drøbaksundet, i et område med dårlig mobildekning, gikk hun opp på dekk for å sjekke om hun hadde fått svar. Hun holdt seg til masten, gikk opp på én fot og hevet telefonen mot himmelen. Slik sto hun lenge.

*

Politiførstebetjent Bjønnes lette etter noe å si under bilturen tilbake til Oslo, men innså at han visste for lite om mannen i passasjersetet. Han hadde valgt å hente Anderssen på flyplassen, ikke fordi det var nødvendig, men fordi han så på det som en anledning til å snakke med tegneren, se hvilken forfatning mannen var i, og forsøke å forberede han på hverdagen. For noen utsatte kunne det være et like stort sjokk å komme hjem som å reise bort.

Det var onsdag ettermiddag, i kveld skulle Bjønnes og kona spise lasagne og prøve ut en ny italiensk vin. Fikk han tid, skulle han skrive en omtale av vinen og legge den ut på bloggen. Bjønnes visste ikke hva den drapstruede tegneren kom tilbake til. Listen over mennesker som sto tegneren nær, som Bjønnes hadde bedt om, hadde vært kort. En far i fødebyen Kristiansund, en mor i Malmö, og en tidligere samboer som ble strøket fra listen da det viste seg at de ikke hadde kontakt med hverandre lenger. Da Bjønnes spurte etter nære venner, hadde tegneren bare oppgitt én, en gammel studiekamerat som jobbet med noe innen TV.

Mannen i passasjersetet kikket ut på byen som kom dem i møte; brakker og containere stablet som legoklosser, glorete kraner, halvferdige høyhus.

Bjønnes skrudde på radioen for å fylle stillheten. To måneder etter den første meldingen hadde trusselbildet blitt nedjustert. Terrorcellen som opprinnelig hadde hatt planer om å ta tegneren, var blitt oppløst; de to mest sentrale medlemmene var blitt arrestert i aksjoner av britisk sikkerhetspoliti, resten antok man hadde forlatt England. For sikkerhets skyld var tegneren blitt frarådet å reise hjem før man fikk bekreftet visse opplysninger fra Storbritannia, men det var nå PSTs oppfatning at den opprinnelige risikoen ikke hadde vært så stor som først antatt. Gruppen hadde tidligere lagt planer om å angripe to tegnere i USA, en kunstner i Sverige, samt en avisredaktør i Nederland, men den hadde aldri kommet lenger enn til planleggingen. Dette var ikke noe Bjønnes syntes han trengte å fortelle avistegneren. Sånn var denne jobben. En kunne aldri være forsiktig nok.

På bilradioen debatterte man Sandra, den armenske jenta som hadde oppholdt seg ulovlig i Norge siden hun var femten. Vedtaket om å sende henne ut var over ett år gammelt, men mandag var jenta blitt anholdt av politiet, og nå skulle hun fraktes tilbake til hjemlandet. I løpet av to dager hadde saken vokst i mediene, alle snakket om henne. Jenta hadde skrevet en bok om det å være papirløs i Norge, og nå ble ytringsfriheten trukket frem av en av debattantene, som i samme åndedrag nevnte avistegnerens navn. Bård Anderssen-saken, kalte han den, et annet eksempel på mennesker som straffes for å stikke hodet fram, var det et slikt land man ønsket seg? Var det en slik verden vi ville leve i?

«Der ser du,» sa Bjønnes. «Det du har vært gjennom. Det betyr noe for folk.»

Tegneren svarte ikke.

Velkomst

I

DAGEN VAR OVER, den hundre og åttiende og siste i skjul, men nå som øyeblikket var kommet, kjente Bård Anderssen skuffelse. Leiligheten i Sandakerveien, som han hadde lengtet tilbake til, virket fremmed. Han gikk gjennom rommene, så på skittentøyet han hadde forlatt for seks måneder siden, de døde plantene, tomflaskene. I leiligheten under hørte han latter. Han satte mobiltelefonen til ladning og gikk til sengs. Han orket ikke engang pakke toalettsakene ut av kofferten, og la bare kontaktlinsene på servanten, hvor de ville tørke ut i løpet av natten. Etter å ha onanert til et gammelt reisemagasin falt han i dyp søvn.

Sent neste ettermiddag ringte det på døren. Bård hadde sovet til langt på dag. Han hadde funnet pytt-i-panne i fryseren, som han stekte og spiste til frokost. Han hadde lagt seg i sengen igjen og lest ut en bok om slaget ved Kursk. Han hadde ringt Telenor og fått gjenopprettet nettabonnementet. Han hadde vært inne på nettbanken og sjekket saldoen. Han hadde bestilt billetter til Kristiansund til jul. Han hadde vært innom Facebook og et par nettaviser. Han hadde handlet plater og en skjorte, før han hadde slått på radioen og – mens han dusjet og barberte seg – lyttet til ettermiddagens debattprogram, hvor de nok en gang diskuterte Sandra-saken. Den armenske jenta satt i en brakke ute ved flyplassen. I dag var det en statssekretær i Justisdepartementet som møtte asylpolitisk talsmann fra det kristenkonservative partiet. «Vi kan ikke ha et system som kaster ut barn,» sa talsmannen fra det kristenkonservative partiet. «Vi kan ikke belønne de som bryter loven ved å bli i landet uten oppholdstillatelse,» hadde statssekretæren svart – da det ringte på Bårds dør.

Han kledde på seg, gikk til døren og tittet i kikkhullet. Der ute i trappeoppgangen sto en mann, huden var mørk, håret var svart, trekkene i ansiktet arabiske.

Det var et slikt ansikt han hadde ventet på, dette var mørket han hadde fryktet: mørke øyne, mørkt hår, mørk hud. I et halvt år hadde han vært på flukt, uten å vite hvem eller hva som jaget han. Frykten hadde vært som et nådeløst, men tålmodig beist siden Bård første gang fikk vite om truslene, alltid med den samme avstanden, som om det egentlig ikke ønsket å innhente han. Nå skrapte det på døren.

Mannen der ute lente seg frem, hodet fylte kikkhullet, armen beveget seg opp til ringeklokken, som på nytt avleverte en nådeløs versjon av «Love Me Tender».

Ingen visste at han var kommet hjem. Ingen, utenom politiet.

Så: skritt som fjernet seg og trinn i trappen. Han kjente en panisk lettelse, som raskt ble erstattet med sinne. Her hadde han flyttet land og strand rundt i et halvt år, og så hadde de bare ventet til han kom hjem? Pulsen, som en ny og frisk rytme, hamret i tinningen. Han var ikke redd. Han var sint. Han vred om låsen og rev opp døren. «Hva er det dere vil? Her er jeg! Det er bare å komme, hører dere?»

Skrittene i trappen stanset opp, et hode kom til syne bak rekkverket. Skinnende, veltrimmet ansiktshår, kortklippet frisyre, en liten gullring i høyre øre. Han var kledd i snekkerbukse og en utvasket hettejakke fra Moods of Norway, på begge plaggene var det fullt av bitte små flekker av noe som lignet hvitmaling. I hånden holdt han et par arbeidshansker.

«Bård Anderssen?»

Pent østlandsk, stemmen var dannet og mild. Det var noe kjent ved han.

«Ja?»

«Det er dugnad i bakgården.»

«Dugnad i bakgården?»

«Jeg tenkte jeg skulle si fra til husstandene som ikke er møtt opp, i tilfelle de hadde glemt det?»

Bård lukket munnen. Dugnad, herregud. Det var dugnad i bakgården, og her sto en av naboene.

«Det er blitt utsatt to ganger, dette er siste sjanse før vinteren kommer.»

«Det visste jeg ikke.»

«Å nei?» En anklage var innbakt, for mannen smilte ikke.

«Jeg har vært borte et halvt år,» sa Bård. «Kom hjem i går. Så jeg tror ikke det blir noe dugnad på meg. Beklager.»

Mannen i trappen virket ikke imponert over svaret. «Det vil koste deg, men det vet du kanskje?»

«Koste meg? Hva da?»

«To hundre kroner. Styret tar inn beløpet over husleien, som dugnadsavgift. Det betales tilbake ved deltakelse på dugnaden. Om en ikke møter, får en ikke pengene tilbake.»

«Hvem har gitt styret lov til å gjøre noe sånt?»

«Det ble bestemt på generalforsamlingen i vår. Om du ikke er i stand til å møte selv, burde du i det minste gi en annen husstand din seddel, slik at noen kan stemme for deg. Det er viktig å delta, synes du ikke?»

Ute i bakgården hørtes lyden av jern som skrapet over asfalten. Det gamle, rustne sykkelstativet ble dratt frem og spylt og vasket hver eneste dugnad. Lyden fikk det til å gå kaldt nedover ryggen på Bård. Han kunne ha bedt denne naboen om å dra til helvete, han kunne bare betale de to hundre kronene. Men så var det trangen til å bli forstått. Her hadde han deltatt på hver dugnad siden han flyttet inn for fire år siden – skulle dette ene frafallet sette han tilbake til start? Orket han stikkene av skyld hver gang han møtte andre på vei ut eller inn? Han ville ikke ende opp som Ann-Kristin, eksnarkomanen i B-oppgangen som fikk alle til å spekulere på hvordan hun hadde råd til å bo der, og som aldri deltok, men ropte hese oppmuntringer til dem når hun gikk forbi med den giktsyke schæferen Amigo mens resten av borettslaget sto bøyd over malingspensler, koster, raker og spader. Dette var menneskene han måtte forholde seg til året rundt. Å betale seg ut hjalp ikke. I et sosialdemokrati var deltakelse den eneste godtatte valuta.

Bård så nå ingen annen utvei enn å utdype. «Hør her. Jeg har vært i skjul i et halvt år på grunn av drapstrusler fra terrorister. Ja, jeg er avistegner. Jeg kom hjem sent i går.»

Naboen så forskende på han, men sa ingenting.

«Så jeg har viktigere ting å tenke på enn å spyle plattingen og rake løvet akkurat nå, om du skjønner hva jeg mener.»

Forklaringen var, hørte han, med sitt bakteppe av dramatikk og paranoia, altfor likt noe Ann-Kristin ville ha sagt: Jeg kan ’ke værra med i dag, jeg, for det har vært noen folk etter meg, skjønner dere. Ansiktet i trappen viste ingen tegn til forståelse. Naboen slo arbeidshanskene konkluderende over rekkverket før han beveget seg ned trappen. «Vi begynner i alle fall nå,» sa han og forsvant.

Gjennom kjøkkenvinduet så Bård den unge arabernaboen komme ut av bygningen og mot gruppen som hadde stilt seg i en ring midt i bakgården. Seks menn og fire kvinner, alle kledd i slitte treningsklær, bredbente og med armene i siden, arbeidsklare. To små barn i regntøy stavret rundt de voksne. Sykler og sykkelstativ var flyttet bort i et hjørne av bakgården. Ved søppelskuret sto det raker, spader, poser med bark, malingsutstyr, en trillebår. Nå vendte de seg mot araberen og lyttet. Hva var det han het? Ahmed? Han bodde sammen med hun blonde i den andre oppgangen, gjorde han ikke? Bård dro kjensel på noen ansikter, andre var han sikker på at han aldri hadde sett før.

Telefonen hans begynte å kime fra lommen på ytterjakken i entreen. Den hadde vært slått av store deler av de siste seks månedene. Et par ganger i uken hadde han slått den på, bare for å finne ut om noen hadde forsøkt å kontakte han. De fleste oppringningene var fra nyhetsredaksjoner, og han ønsket ikke mer oppmerksomhet. Fritt Ord hadde forsøkt å få tak i han, en dyp og dannet kvinnerøst hadde lagt igjen beskjed på svareren hans og sendt han tekstmeldinger. Honnør? Prisutdeling? For hva? Visste denne kvinnen, som hørtes både kultivert og opplyst ut, hva som egentlig var historien bak karikaturen?

Han så på displayet som blunket frem åtte sifre i en ukjent kombinasjon. Kunne det være Hans Kristian? Hans Kristian Fehling – Feeling blant venner – som i sin betingelsesløse omsorg ventet på at Bård skulle ringe? Kunne det være faren? Eller Cecilie?

Bård ble stående og se på telefonen, som ringte og ringte til displayet gikk i svart.

Han satte på kaffen. Idet vannet begynte å surkle seg oppover det hete aluminiumstårnet, så han seg selv utenifra, der han sto med begge hendene på kanten av komfyren og ventet. Hva drev han med? Å ligge i sengen hele dagen. Å ikke plukke opp telefonen. Å la seg skremme av naboer som ringer på døren for å høre om han vil være med på dugnad.

Han måtte komme seg ut.

Det hadde regnet hele dagen, men nå var skyene i ferd med å forsvinne fra himmelen over Sandakerveien. Med et sammenpresset smil ga Bård dugnadsgruppen det forsiktige, skandinaviske nikket, hilsenen som anerkjente ufrivillig sosial omgang, før han stilte seg i utkanten av gruppen. Klærne hadde han funnet i bunnen av skapet, en gammel feltbukse og en fjelljakke. Alfahannen, som for tjue minutter siden hadde vært på døren hans, sto nå ved siden av en ung, blond kvinne med de samme hvite flekkene på klærne. Kirsti. Kirsti og … Amir! Selvfølgelig. Det var Kirsti som solgte betalingskort til maskinene i vaskekjelleren – en ettermiddag i fjor hadde Bård vært på døren hennes for å kjøpe nytt kort og fått et glimt inn i leiligheten. Gulv, vegger og tak – alt hadde vært malt i den samme helblanke hvitfargen.

Kirsti og Amir gikk gjennom tiltakslisten. Søppelskjulet skulle males, benken ved inngangen likeså. Bark skulle legges i bedene ved inngangen til bakgården. Noen burde trimme det store treet midt på plassen, flere mumlet misfornøyd da dette ble nevnt. Og til slutt: de tre fellesbodene i kjelleren, som var proppet med plank og sponplater, nå skulle de tømmes, avfallet skulle kastes i en container som var plassert ute ved veien. Gruppen delte seg opp; hver og en fant seg noe å gjøre. Dette var det avgjørende punktet i ethvert arbeidslag, visste Bård. Han måtte finne seg en langvarig oppgave der de andre lot han være i fred. Et arbeid han kunne forsvinne i, der tiden grep han og løftet han over på den andre siden. Han fulgte en av karene ned i kjelleren. Uten et ord begynte de to mennene å bære skrotet ut i containeren. De passerte hverandre i kjellertrappen, den ene på vei opp, den andre på vei ned, og ga hverandre små nikk. Snart var Bård våt på ryggen og i pannen, han ble varm og mør i novemberkulden. En ungjente kom joggende forbi containeren, kledd i tettsittende treningsklær. Tynne legger, lange lår. Brystene vugget taktfast under en stram, hvit T-skjorte. De to mennene rettet ryggen og så etter jenta, den svette manns privilegium, før de smilte og nikket til hverandre.

«Du er den avistegneren, er du ikke?»

Arbeidskameraten var tykkfallen og bebrillet, genseren han hadde tatt på seg til dugnaden, var pepret med logoer fra alkoholprodusenter.

«Det stemmer.»

«Du havnet i trøbbel, leste jeg.»

«Jo, jeg gjorde vel det.»

Så fortsatte de arbeidet.

Noen kom med pizza og brus, som ble inntatt stående rundt et utebord ved sykkelskuret. Samtalen dreide inn på det store treet midt på plassen.

«Jeg vil ha det bort,» sa en kvinne med trønderdialekt. Hun la trykk på hvert eneste ord, slik at det ikke skulle være noe tvil om hvor hun sto i saken. «Det skygger for utsikten vår.»

«Virkelig?» sa Amir. «Det er fint å ha et stort tre midt på plassen.»

«Vi i første etasje får ikke lys. Fra mai til november er det mørkt inne på kjøkkenet vårt.»

«Det er jo så fint som det er,» sa Kirsti og smilte.

«Vi kan i det minste trimme det kraftig. Klippe den grenen der. Og den der.» Trønderkvinnen pekte.

«Da blir det innsikt hos oss,» sa en mann kledd i Forsvarets hvite ulltrøye. Dette var Kjetil, høy, alltid smilende, jobbet med et eller annet innen reklame, den eneste Bård pleide å slå av en prat med.

«Barna leker i det. Helmer elsker det treet,» sa en av borettslagets små, veltrente kvinner.

«Må vi ikke søke om å felle et tre?» undret noen.

«Men bare tenk på hvor gammelt det er,» sa trønderkvinnen. «Det kan råtne. En dag får vi hele greia inn gjennom vinduet.»

«En trenger ikke søke når det er egen bakgård,» sa en annen.

«Jeg synes det er deilig med skygge, jeg,» sa en ung kvinne med fletter og tilgjort barnslig stemme.

«Vi bør sjekke hvilken tretype det er, før vi feller det,» sa Kjetil.

«Vi bør ta det i år, før det vokser seg høyere.»

«Det er et aspetre.»

«Om vi lager et snitt på motsatt side først, kan vi kontrollere fellingen.»

«Høyere? Det treet har ikke vokst en centimeter på ti år.»

Bård studerte trekronen og den kraftige, grå stammen. Treet strakte seg til verandaen hans i tredje etasje, ingen av bladene så ut til å ha falt, til tross for at det var november. En skjære vippet tungt på en av treets øvre grener før den lettet og forsvant over hustaket.

«Du har vært borte en stund, har du ikke?» sa Kirsti og børstet bort pizzasmuler fra munnviken med en feminin lillefinger. Bård skjønte ikke at det var han hun hadde henvendt seg til før det var for sent å svare.

«Vet du ikke hvem dette er, Kirsti?» sa Kjetil. «Det er mannen som mottok drapstrusler for å ha tegnet profeten Muhammed. Ikke sant, Bård?»

Alle vendte oppmerksomheten mot avistegneren. Arbeidskameraten fra kjelleren nikket, stolt over allerede å ha funnet ut det andre nå fikk vite. Kirsti så forbauset på Kjetil, deretter på Bård.

«Jo, det er meg,» sa Bård.

«Så … du har … vært i skjul … for terrorister?» sa Kirsti omtenksomt, hvert ord et prøvende steg i et bed av sarte blomster.

Bård måtte si noe. Å stå der uten å utdype ville være en ytring i seg selv (Jeg vil ikke snakke om det), som igjen kunne tolkes som et ønske om empati (Det har vært tøft for meg).

«Ja, altså. Jeg ble flyttet hit og dit. En måned her og en måned der. Og jeg hadde masse med tid. Fikk lest hele avisen, for å si det sånn.» Han tvang seg til å møte hvert eneste blikk, ingen skulle tro han var preget.

Naboene så tilbake på han. Det var de empatiskes taushet, de omsorgsfulles taushet – psykologens taushet.

«Jeg kunne ikke ha like mye kontakt med venner og familie som ellers, men utover det» – han hostet, fremviste litt menneskelig skrøpelighet i et forsøk på å dra det hele ned på jorden, «var det ganske så normalt.»

«Så du ble truet på livet?» spurte trønderkvinnen.

«Ja.»

«Var du ikke redd?»

«Jo da.»

«Det er utrolig,» sa Kjetil. «At en gruppe mennesker tror de kan bestemme hva resten av verden skal gjøre. Å true andre. Å ønske å drepe. For noe så harmløst!»

«En gruppe mennesker?» sa trønderkvinnen. Ansiktet var blekt og glatt, det mørkblonde håret satt opp i en gammeldags flettet frisyre. Sett Sandra Fri!, sto det på skjorten hun hadde under regntøyet.

«Terrorister,» sa Kjetil.

Trønderkvinnen begynte å blunke kraftig, som om musklene rundt øynene protesterte på ordene som nå kom ut av munnen. «Jeg skjønner det egentlig ikke. Hvorfor trykke tegningen, om en vet at den kommer til å krenke mange?»

De andre i gruppen, ferdige med maten, fulgte debatten med interesse, ansiktene vendt mot den som til enhver tid hadde ordet. Amir tok et skritt bakover.

«Å fremprovosere noe som en vet vil skje,» fortsatte trønderkvinnen. «Er det å kjempe for ytringsfriheten?»

«Hvordan kan du si noe sånt?» Kjetil rettet en hånd mot Bård, som om han mente: hvordan kunne hun si noe sånt – foran Bård? «Er ikke friheten til å si hva du vil viktig for deg?»

«Om den brukes til å krenke andre, bare for krenkelsens skyld – så er den ikke verdt noe.» Kvinnen flakket med blikket, i et øyeblikk så hun på Bård. «Å tegne profeten Muhammed er en krenkelse for en stor gruppe mennesker, så hvorfor kan vi ikke la være?»

Kjetil lo. «Det var en tegning!»

«Jeg skjønner ikke hva som er så latterlig med ideen om at noen kan bli krenket.»

«Det at en føler seg krenket, betyr ikke at en har rett.»

«Det at vi har frihet til å ytre oss, betyr ikke at det alltid er riktig å benytte seg av den.»

«Tegningen,» sa Bård. «Det var ikke engang min idé.»

«Nei, den var basert på en sak, eller føringer fra redaksjonen, det skjønner jeg,» sa Kjetil, storsinnet nok til å moderere sine argumenter etter den omtaltes virkelighetsbeskrivelse. «Det er ikke bare din idé. Eller, tegningen kommer som et resultat av andres ytringer. Men det er ikke poenget mitt. Poenget mitt er at du må få lov til å tegne det du vil.»

Kirsti grep ordet, og Bård kunne med ett se henne for seg i en jobbsituasjon, i et møterom oppkalt etter en polfarer, omgitt av vegger av glass og teknologi for videokonferanser. «Det som er farlig i denne typen situasjoner, er at ekstremister bruker en gal handling til å rettferdiggjøre en annen gal handling. Enten man mener det var riktig eller galt, er det galt å bruke gale handlinger til å begrunne andre gale handlinger.»

Ordene så ut til å ha en bedøvende effekt på forsamlingen, flere sank sammen, lukket seg, som om det ikke var mer å si etter dette.

«Jeg tegnet ikke Muhammed,» sa Bård så lavt at ingen festet seg ved det.

Kjetil så på den tause skikkelsen i utkanten av gruppen.

«Hei, Amir! Hva synes du?»

Amir ga Bård et forståelsesfullt blikk før han plukket opp en kost og begynte å piske den over asfalten rundt søppelbøttene. Som på et signal endte pausen. Man satte fra seg pappbegrene, lukket lokket på pizzaeskene og tok på seg hanskene. Man så på hverandre og smilte av gapet mellom den konstitusjonelle debatten og de trivielle gjøremålene som ventet.

Bård var på vei mot kjellerens forsonende mørke da han kjente en hånd på skulderen. Det var Amir.

«Jeg skylder deg en unnskyldning. Da jeg kom på døren din? Jeg trodde ikke på deg.»

«Jeg ville ikke trodd på det selv.»

Bård gjorde et forsøk på å fortsette mot kjelleren, sponplatene, sinnsroen. Amir ville ikke slippe han riktig ennå.

«Hva synes du om treet?»

«Treet?»

«Skal vi felle det? Eller skal vi la det stå?»

«Jeg synes treet er fint som det er,» sa Bård.

Han klappet Bård hardt på skulderen. For første gang sprakk det mørke ansiktet opp i et smil.

«Jeg visste det,» sa Amir og vendte seg mot de andre naboene, som var i ferd med å spre seg utover gårdsplassen.

«Hei, alle sammen! Bård synes treet ikke skal røres!»

Neste morgen våknet han tidlig. Han gikk ut og handlet mat og rengjøringsmidler, fylte kjøleskapet, og etter å ha spist en rosinbolle og drukket en dobbel espresso vasket han leiligheten. Han dro gardinene til side og åpnet alle vinduer, lot rommene fylles av kulde og lys og brummingen fra ring tre. Himmelen over terrassen strakte seg ut, vid og velkjent, herfra så han byen og fjorden. Han fylte bøtter med glohett vann og grønnsåpe og vasket bord, benker, dører og hyller. Han helte den skumgrå væsken over vinylgulvet, svabret den sammen og tørket den opp, nedvask slik han lærte det i førstegangstjenesten. Han skurte de hvite flisene på badet, tok for seg vask og dass, gnukket bort stripene av tannkrem, gammel såpe og møkk – til alt var elfenbenshvitt og skinnende. Gamle sengeklær ble erstattet med rene. En kasserolle laminert med noe som en gang hadde vært tomatsuppe, ble rengjort. Aviser, magasiner, gammel post og døde planter ble kastet. Da han først hadde begynt på vaskingen, klarte han ikke å stoppe. Å rydde vekk, spyle ned, skure bort, vaske av – hvert tak han tok med svaberen, hvert drag med støvsugeren, hver eneste lille ejakulasjon av skurekrem brakte han nærmere nullpunktet.

På komfyrens rengjorte keramiske topp kokte han poteter, gulrøtter og kål, laget hvit saus og stekte tre tjukke skiver med lettsaltet sideflesk. Middagen ble skylt ned med kald pils. Kvelden tilbrakte han foran platespilleren. Han spilte musikken han hadde savnet og brydde seg ikke om at bassvibrasjonene var så kraftige at de tvang en stabel med gamle plater utfor kanten av den ene høyttaleren. Han plukket opp platene fra gulvet, en av dem var et The Cars-album. Denne hadde ikke han sett på lenge. Cecilie, sto det skrevet i rød penn på omslaget. Det var eksens plate, ikke hans. Han skrudde ned for å skåne naboene under, Kjetil, samboeren og den lille sønnen deres. Han likte med ett ikke tanken på at de kunne høre han, at de tenkte: Da er han tilbake. Det var hans nærvær, hans historie, som hadde utløst krangelen i bakgården. Og likevel var ingen av naboene interessert i å høre hva som egentlig hadde hendt.

Det var jo det han hadde forsøkt å fortelle dem: Karikaturen hadde ikke vært hans idé. Den var Cecilies.

Bruddet med Cecilie for fem år siden og den såre sannheten det hadde brakt med seg – at det ikke skulle være de to, at det var Bård og Cecilie hver for seg; og all den tiden, elleve år, som kunne ha vært brukt på Meg, var blitt kastet bort på Oss; og det som så lenge hadde beskyttet dem og bundet dem, laminatet rundt kontrakten, var blitt revet opp – hadde kommet som et befriende punktum etter en lang og til slutt uforståelig setning. Bård flyttet ut av leiligheten på Enerhaugen høsten 2005 og leide seg en toroms i Trondheimsveien. Småtingene bar han i pappesker, til fots frem og tilbake gjennom Tøyen. Den største delen av jobben ble gjort i løpet av en solfylt helg i slutten av september, Cecilie hadde reist til København for noen dager sammen med en venninne. Gjennom den fuktige attpåklatten av norsk sommer bar han plater, bøker, filmer, lamper og potteplanter opp og ned Jens Bjelkes gate, ikledd shorts og en gjennomvåt Todd Rundgren-trøye. Han fikk hjelp av Hans Kristian, som hadde bil, til å flytte stereoanlegget og noen hyller. De større møblene ble stående igjen i leiligheten, Cecilie fikk beholde dem inntil videre. Da flyttingen var unnagjort, satte de to vennene seg på en pub ved Sofienbergparken og drakk mens Bård veltet Sin Versjon på kameraten. Så mange ganger hadde det vært Hans Kristian som snakket og Bård som lyttet; nå var rollene byttet om. Hans Kristian var på mange måter blitt det Bård hadde forsøkt å unngå – Hans Kristian Fehling, som omtalte Steve Jobs som en gammel klassekamerat; som var i ukentlig mailkontakt med vinbønder i Sør-Afrika; som var i besittelse av en sykkelpark til en verdi av over en kvart million; som fryste snittalderen på kjærester en gang på midten av nittitallet; og gjennom karrieren – fra journalist i Klassekampen til tekstforfatter for et TV-show – sakte slipte ned sin egen integritet. Cecilie hadde brukt han som en advarsel. Vil du bli som Hans Kristian? Nå satt vennen der, og Cecilie var historie. Hans Kristian, som hadde vært der da han møtte Cecilie, og nå var vitne til vrakrestene som fløt rundt på overflaten. Da Bård var ferdig med historien, satt han likevel igjen med en følelse av at nesten ingenting var fortalt. Alt han hadde klart å formidle, var en grov forenkling av sannheten. Hans Kristian grep vennen rundt skulderen og sa: «Jeg tror ikke dere kommer til å finne tilbake til hverandre.»

Bård hadde klart å overbevise seg selv om at det var noe sjarmerende bohemsk over livet som nysingel. Han kjøpte seg en slåbrok til to tusen kroner. Han spiste frokost på kafé. Flere kvelder i uken var han ute, som regel med Hans Kristian. Et par ganger fikk han med seg damer hjem, venninner som hadde gått i bane de årene han hadde vært sammen med Cecilie; nå kalte han dem inn. Snart var den lille hybelen fylt med tomme vinflasker, skisser og stearinlys. Han eksperimenterte med kaffe og kjøpte Miles Davis’ Kind Of Blue på vinyl, lot plateomslaget stå fremst i bunken, slik at det var synlig hvor han enn befant seg i den lille leiligheten. Dette var det nye livet, og jazzen var musikken han ønsket å lydsette det med.

Men alle livsstiler, også de inspirert av vestlig fattigdom, kostet. Han gikk tom for penger. Etter å ha mast på sine faste kontakter i noen uker fikk han en telefon fra samfunnsredaksjonen i Dagsavisen, den mellomstore, norske avisen som presenterte seg selv som meningsbærende og som hadde de fleste av sine lesere i hovedstadsområdet. Han hadde levert fast til avisen i noen måneder, etter å ha fått et tips fra en venninne av Hans Kristian om at redaksjonen søkte etter tegnere. Fritt Ord arrangerte en debatt om islams rolle i Europa. En kjent fransk forfatter skulle delta, og i den forbindelse ønsket avisen å trykke en kronikk av franskmannen. Bård fikk oversendt den norske oversettelsen av teksten. Han ble bedt om å vente på beskjed fra samfunnsredaktøren, som ifølge e-posten hadde føringer om hvordan motivet burde være. Bård var vant til avisfolks forhold til tid – det var enten blikkstille hav eller full storm. Bård arbeidet raskt, raskere enn de fleste andre avistegnere, og noen ganger fikk han inntrykk av at det var derfor avisen valgte han. Likevel ville han gjerne slippe å jobbe under for sterkt tidspress, hvis han kunne. Han vandret frem og tilbake mellom pappesker og søppelsekker i hybelleiligheten mens han drakk etiopisk kaffe til tre hundre kroner kiloen og tittet ut på trikkene som larmet forbi. Med jevne mellomrom sjekket han e-posten, ingen beskjed kom. Da han til slutt ringte nummeret i bunnen av e-posten, var det Cecilie som tok den.

Etter et øyeblikks forvirring innså begge hvem de snakket med. Hun hadde begynt å jobbe i Dagsavisen den uken han flyttet ut. Men i tåken som omsluttet dagene rundt bruddet, hadde han oppfattet at det var en annen avdeling hun skulle begynne i (eller han hadde ikke hørt etter da hun fortalte det, som hadde vært en av tiltalepunktene under oppgjøret: Han lyttet ikke). Bård forklarte hvorfor han ringte, og spurte etter samfunnsredaktøren, noe han angret øyeblikkelig, for nå virket det som han forsøkte å unngå henne. Noe som var sant. Men dette var ikke spillet, dette var ikke den nye rollefordelingen dem imellom. Han skulle være åpen og imøtekommende (i hennes øyne falsk og overfladisk), og hun skulle være ærlig og resolutt (i hans øyne uforsonlig og bitter). Det var han som skulle forsøke å holde praten i gang, og hun som skulle avbryte og spørre hvem han egentlig ville snakke med. Nå var de ute av balanse, som så mange ganger før.

«Stian?» sa Cecilie. «Han er ute.»

«Når er han tilbake?»

«Jeg har ikke tid til dette, Bård. Var det noe annet?»

Alt som hadde eksistert mellom dem, var fortsatt der, men nå med motsatt fortegn. Det som var blitt tolerert, ble nå ikke tolerert, det som var blitt fortiet, ble nå ikke fortiet, det som var blitt ansett som sjarmerende, var nå usjarmerende. Oljen var blitt til grus.

«Det er bare det …» sa han.

«Herregud. Det er bare hva?»

Cecilies irritasjon fikk en selvoppfyllende effekt. Nå var han plagsom, han merket det selv.

«Jeg skal lage en illustrasjon til denne kronikken, og skulle hørt med Stian. Han ba meg om å vente.»

«Det er du som er tegneren. Dette får du finne ut av selv.»

«Han hadde noen føringer til meg. Ideer til motivet. Så jeg må høre med han før jeg begynner. Og den må leveres i morgen tidlig, så …»

«Er det til Houellebecq-kronikken?»

«Ja.»

«Har du lest den?»

«Selvfølgelig,» sa Bård. Kom det ut riktig? Lød det for aggressivt? Ordet var linen, tonen balansestaven.

Cecilie sukket.

«Stian er ikke å få tak i, og jeg er ganske sikker på at han ikke har så mye å si om tegningen. Jeg foreslår at du setter i gang på egen hånd. Om du tør.»

«Om jeg tør?»

Så mye som lå i de små tingene de sa til hverandre! De var fjell, steilt mot hverandre på hver sin side av en dyp og kald dal, steinmassiver fulle av furer og søkk og spir og stein. Så mye tid hadde tært på dem, filt på dem, flommet over dem. Og nå sto de der, villere og mer uforsonlige enn noensinne.

«Hva mener du, om jeg tør?»

Cecilie svarte ikke.

«Tittelen er Islam Mot Stupet, ikke sant?» Til og med stemmen hans var irriterende nå, det fabrikkinnstilte spørrende tonefallet, den grunne positiviteten.

«Jeg trodde du hadde lest teksten.»

«Jeg bare spør, Cecilie.»

«Ja, det er tittelen.»

«Greit,» sa han kvikt, for å demonstrere at verre var det ikke, det var svaret jeg var ute etter, mange takk. Den siste tiden hadde demonstrasjon vært eneste fremdrift i forholdet: demonstrative ord, demonstrative stillheter, demonstrative handlinger, demonstrative unnlatelser, demonstrative smil, demonstrative innkjøp, demonstrative antrekk, demonstrative tonefall, demonstrative middagstilberedelser, demonstrative sukk, demonstrative nikk, demonstrative plasseringer, demonstrative blikk, demonstrative frokoster, demonstrative kaffekopper, demonstrativ nedvasking, demonstrative telefoner, demonstrativ TV-titting, en endeløs protest gjennom utførelse og unnlatelse.

«Du får tegne bussen til Islam på vei utfor et stup, hva vet jeg,» sa Cecilie. «Muhammed bak rattet.»

«Er ikke det forbudt? Å tegne Muhammed?»

«Skal jeg gjøre jobben din også nå?»

Bård kremtet. «Går det bra, ellers? Jeg tenkte jeg skulle kontakte deg. Jeg vil gjerne innom for å hente DVD-ene …»

«Ha det.»

Hun la på.

Stillheten som fulgte var som tørr jord, men så regnet angsten over han, væsken trakk inn og ble til svart, seig mold, hvor frøene til de skrekkeligste planter sprakk. Cecilies ord, og enda verre – hans egne – sang i hodet hans. For å glemme samtalen, satte han seg for å arbeide. Han hentet frem tegnesakene, men ble sittende og stirre inn i den gulnede strietapeten over pulten. Sist gang han hadde snakket med Cecilie, hadde det vært ansikt til ansikt; han hadde kommet på døren for å hente noen regninger. Hun hadde vært imøtekommende, og selv om det var underlig å stå der på dørstokken til det som brukte å være deres leilighet, så hadde det vært en slags voksen forståelse i måten de sa ha det til hverandre på. Ja, voksen. De oppførte seg som voksne mennesker. Han husker han hadde følt en lettelse idet han gikk nedover gangstiene mellom boligblokkene på Enerhaugen. Så var det over, hadde han tenkt, og kanskje det ikke skulle bli så ille. De kunne være venner i stedet, ekser som fulgte hverandres nye liv på en klok, men sår avstand, de kunne være hverandres stolte arr.

Om du tør.

Å, de var så dårlige på telefonen. Skulle ingenting kunne kuttes med et rent snitt? Livet fortsatte og alt fortsatte å røre seg sammen med det.

Han begynte å tegne. Det hjalp, slik det alltid hjalp. For Bård var en tegning – den første streken, den andre, kurvene, prikkene, skyggene og til slutt livet som ble dannet av enkeltdelene – som en fluktrute. Det var alltid en tegning der som en mulighet mellom hans hånd og virkelighetens overflater, som kunne gi ham en vei ut av fengselet som Nå og Her danner.

Som ved all flukt var planleggingen høydepunktet. Først laget han tre utkast, enkle skisser i en ulinjert A4-blokk, tegnet med kulepenn. Det første motivet kom uten at han tenkte seg om, bussen, slik Cecilie beskrev det. Kunne han gjøre det? Tegne det akkurat slik Cecilie foreslo? Han fullførte skissen før han bladde om og stirret på den nye, blanke siden. Pennen møtte papiret på nytt og tegnet et lite opptog av musikanter, et spillende korps, og fremst var dirigenten, som gikk bakover, uforvarende mot et stup. Korpset fulgte etter. Ja?

Nei. For mange elementer. Han bladde om på nytt og tegnet en mann som hang i en liten kvist som grodde utfor et stup. Bård tegnet en kappe på mannen, og på kappen skrev han Islam. Et enklere motiv. Men hva betydde det?

Bård bladde bakover igjen – korpset, bussen. Han tappet spissen av pennen mot det hvite papiret. Han måtte bestemme seg raskt. Han hadde ikke tid til å sitte her og tegne utkast etter utkast. Og han tillot seg ikke mer enn tre, toppen fire alternativer på en dag med god tid.

Det måtte bli det første motivet.

Bussen, det var ingen tvil.

Han ryddet bordet og la frem et originalark, fant frem en HB-blyant, den vanligste sorten, og begynte på arbeidet med å overføre skissen. Nå skulle Cecilie ha sett han – om han ikke hadde vært en kilde til irritasjon i sted, var han det i alle fall nå som han regelrett stjal ideen hun hadde kommet med. Etter at blyanttegningen var fullført, tusjet han over, han benyttet seg av en pennesplitt som han hadde kjøpt av Svenska Pennfabriken da de gikk konkurs, han hadde kjøpt førti av dem, nå hadde han trettito igjen. En splitt kunne vare i flere år. Spensten i metallet ga han den streken han var ute etter. Han brukte Winsor & Newton Black Indian Ink, et tusjblekk som måtte tørkes av med fingrene hele tiden for at ikke streken skulle bli for tjukk. Venstre pekefinger var blitt en beksvart klo før han var ferdig. Det var fremdeles tidlig ettermiddag, han behøvde ikke å levere riktig ennå.

Han gikk ut og kjøpte lunsj i en av Trondheimsveiens mange kebabsjapper, før han på nytt så på den nesten fullførte tegningen. Bussen vippet på kanten av stupet. Sjåføren hadde hendene på rattet, et vilt blikk og en overdimensjonert turban på hodet. Passasjerene var mindre og pregløse, de kunne se ut som barn, fortvilte i setene bakover i bussen, armene i været, øyner og munn oppsperrede. I bakgrunnen buktet veien seg videre, et veiskilt syntes: Mekka.

Cecilies forslag hadde vært sarkastisk ment, han skjønte det. Sarkastisk fordi det var så selvfølgelig, så naturgitt, barnslig, nesten. Men dette var grunningrediensene i en god karikaturtegning. Ideen måtte ikke bare være forståelig, den måtte være intuitiv. Den første tanken var nesten alltid den beste, det spilte ingen rolle om det var hans egen. For å fullføre det åpenbare, tegnet Bård inn et skilt over bussens frontvindu. Islam, skrev han.

Han scannet inn tegningen, tok de siste justeringene med programvaren han ikke hadde betalt lisens for, og sendte tegningen til avisen. Han fikk ikke svar.

Da han åpnet Dagsavisen neste morgen, fant han verken tegningen eller kronikken. Dagen etter, det samme. Den tredje dagen ringte han Stian, samfunnsredaktøren, og lurte på hvor tegningen ble av. Til hans lettelse var det ikke Cecilie som svarte.

«Å, beklager,» sa Stian. «Jeg trodde du hadde fått beskjed. Vi fikk ikke lov til å trykke kronikken. Det var et eller annet med bokrettigheter. Uansett, du får betalt for jobben. Og vi tar vare på tegningen. En vet aldri, kanskje vi trykker kronikken senere i høst.»

Bård var nysgjerrig på om Stian i det hele tatt hadde sett karikaturen. Og enda viktigere, om Cecilie hadde sett den. Men han spurte ikke. Han var heller ikke sikker på om avisen juridisk sett hadde lov til å «ta vare» på tegningen hans til senere bruk. Men Bård ville ikke starte den disputten, særlig ikke med Cecilie på det andre laget. Han fakturerte redaksjonen, og en uke senere var pengene på konto.

Så gikk det fire og et halvt år.

Det var Hans Kristian som ringte en tirsdag morgen og sa:

«Går det bra med deg, eller?»

«Hva?»

«For dette er jo helt surrealistisk.»

«Hva mener du?»

Bård hadde nettopp kommet ut fra et morgenmøte med et lite forlag på Grünerløkka – han skulle illustrere en humorbok av en profilert humorist og musiker. Det var alltid en ydmykende øvelse, å vise entusiasme når den eneste motivasjonen var penger. Å nikke ivrig til andres ideer, å komme med et par selv, å skissere et kjernepublikum for boka, å sammenlikne den med bøker som var bedre, morsommere og gjort av mennesker som var mer kjent – mens alt han ville var å dra hjem, utføre oppdraget, få betalt, og glemme. Idet han hadde steget ut i den skarpe vårsola, og tatt telefonen ut av lomma, registrerte han fem ubesvarte anrop. Hans Kristians navn begynte å blinke lydløst idet han så på den.

«Hva jeg mener?» sa Hans Kristian. «Tegningen din, vel.»

«Hvilken tegning?»

«Jeg snakket med en tidligere kollega i VG. Alle der snakker om det. Tegningen din, som var på trykk i går.»

Og uten at Bård skjønte hvilken tegning kameraten snakket om, eller hvorfor vennen lød så opphisset, eller hva som var helt surrealistisk, så ble et scenario aktivert et sted i hjernenes kreative senter – et forløp som i etterkant skulle vise seg å stemme skremmende godt. Dette var et instinkt han hadde utviklet i barndommen, de gangene han hadde kommet hjem og blitt møtt av farens sinne, det slo over han som en trykkbølge, hjertet løp, kroppen skalv, og selv om han ikke forsto hva galt han hadde gjort, så var han øyeblikkelig overbevist om at det var hans egen feil, alt sammen, og at enhver straff som fulgte, var fullt fortjent.

Dagsavisen hadde trykket en kommentar, skrevet av en av redaksjonens egne, om en dansk bok som nylig var utkommet. Boken, som omhandlet Islams og muslimers fremtid i Europa, besto av flere bidrag, skrevet av både muslimer og ikke-muslimer. Mange av tekstene var intetsigende og ukritiske, men kommentaren grep tak i bare en av dem, skrevet av en muslim som kritiserte imamenes rolle i Vestens Islam. De ledet Islam bevisst mot stupet, sto det skrevet i sitatet kommentaren i Dagsavisen innledet med. Desken, fikk Bård vite senere, hadde planlagt å bruke et illustrasjonsfoto, da de i siste liten snublet over hans gamle tegning i det digitale arkivet. Motivet hadde passet så altfor godt – og hvem bryr seg om å ringe og forhøre seg med opphavsmannen når filene må leveres til trykkeriet i løpet av minutter? Og det var jo sant, det den nye redaktøren, en ung kvinne med streng fremtoning, sa til Bård i etterkant: Hadde det ikke vært for bussulykken i Pakistan, ville ingen ha sett to ganger på karikaturen.

En buss fylt med unger på vei mot en skole nord for Islamabad kjørte av veien samme dag som tegningen sto på trykk. Den var på vei ned en bratt fjellside, et forhjul skrenset i søla, bussen for utfor og veltet nedover en skråning. Elleve barn døde. En tragedie, selvfølgelig, men uten forbindelser til han, den norske avistegneren Bård Anderssen.

En journalist i nettredaksjonen i VG satte tegningen i Dagsavisen og et bilde av ulykkesbussen sammen, og ringte en frittalende muslimsk stortingspolitiker, som mente at sammenfallet var «tankeløst», samt lederen for Ressurssenteret for pakistanske barn, som kalte tegningen «et slag i ansiktet på ikke bare pakistanere, men alle muslimer». Saken var blitt publisert på VGs nettsider neste morgen, med bildene av den virkelige bussen og en faksimile av den tegnede bussen side om side. Og selv om det var tilfeldigheten som ble omtalt som tankeløs, sto det ingen steder i saken at det var en tilfeldighet. Snarere tvert imot, ved første øyekast (det hjalp å ikke kunne lese norsk) kunne det se ut som om karikaturen latterliggjorde tragedien.

Forvirret og skremt måtte Bård se denne lille gnisten, skapt ved et uhell, bli til en vill, rasende skogbrann. Muslimer, norske og europeiske, kommenterte Dagsavisens tegning. Noen – de fleste, faktisk – omtalte den i relativt sobre ordlag: Det er en redaktørs ansvar å passe på at slikt ikke skjer, det var en unødvendig byrde for de sørgende i Pakistan og så videre. Andre raste og ønsket både redaktør og tegner død. Skribenten, underlig nok, brydde de seg ikke med. En facebookgruppe ble raskt opprettet, der man oppfordret til demonstrasjoner mot Dagsavisen og gjorde seg forhåpninger om at tegner Bård Anderssen ville brenne i helvete.

Alle han normalt ville ventet å høre noe fra, venner og oppdragsgivere, trakk seg tilbake, mens resten av verden veltet inn. Telefonens hans durte til låret ble varmt, innboksikonet var et edderkoppegg det ikke ville slutte å myldre ut av. Men han svarte ikke på noen av henvendelsene, bare fortsatte å følge galskapen i mediene, der han, Bård Andersen – det var som om denne ene s-en i etternavnet alle medier lot til å glemme, gjorde han til en annen mann, en han knapt kjente, en bildeløs mediefigur – bråkmakeren som hadde startet det hele, stakkaren som fikk skylden, den som sto bak ytringen som alle nå ytret seg om, den som hadde utført handlingen som det hundrehodede trollet av buskete avisredaktører, bredbeinte kronikørkjerringer, sleikete kommentatorer, nesepipende radiokåsører, øreproppdyttende korrespondenter, nølende forskere, religionshistorikere, statsvitere, eksperter, politikere, talsmenn, forlagsfolk, forfattere, filosofer, tanketenkere, tenkesmeder, humorister, synsere, alle nå mente noe om. Han, avistegner Bård Andersen med en s, som fikk over tre hundre tusen googletreff (Bård Anderssen med to s-er hadde bare hundre og femti tusen), mannen det ikke lyktes dem «å få tak i for en kommentar».

To dager etter at tegningen hadde stått på trykk, gikk Dagsavisens redaktør ut og forklarte at det hele var en tilfeldighet, tidspunktet for trykking hadde vært et halvt døgn før ulykken. Det ble også presisert at tegningen ikke viste Muhammed, noe som Bård syntes var underlig. Ingen hadde vel påstått det? Dagsavisens uttalelser endte opp som en NTB-melding som gikk på rundgang i norske aviser og i et utvalg utenlandske.

Så ble det stille.

Sjokkskadet og usikker på om virkeligheten hadde flere høyrehooker på lager, forsøkte Bård å plukke opp igjen det lille livet sitt. Han sto opp om morgenen og ringte rundt på leting etter oppdrag. Han handlet inn mat og laget middag. Han gikk ut og drakk øl med Hans Kristian. Han jogget tre kvelder i uken i Botanisk Hage. Han fordypet seg i kaffe og jazz. Han forsøkte å gjemme seg i rutinene, og det var dette han nesten hadde lyktes med da politioverbetjent Bjønnes i følge med en annen politimann fire uker senere hadde ringt på døren hans. Den grånede, blide mannen hadde presentert dem og spurt om de kunne få komme inn.

«Hva gjelder det?»

«Det er best at vi går inn og setter oss, tror du ikke?»

Idet de to politimennene, som hadde luktet svakt av kaffe og kanel, smøg seg inn i leiligheten med katteaktige bevegelser, forsto Bård at livet hans var i ferd med å ta nok en radikal vending. De hadde fortalt han om drapsplaner og behov for sikkerhetstiltak, og Bård fikk øyeblikkelig bilder i hodet av seg selv i et baksete mellom to muskuløse politimenn i sivil, på vei til et hemmelig skjulested hvor han skulle spise ferdigmat og spille poker i uker i strekk. Men nei, politiførstebetjenten simpelthen rådet Bård til å reise bort, og lurte på om det fantes et sted han kunne dra til. Bård tenkte øyeblikkelig på morfarens gamle sommersted utenfor Farsund, en nå forfallen koie hvor han hadde tilbrakt noen somre i barndommen, og som moren hadde arvet en gang på åttitallet. Bjønnes rådet han til å reise dit så raskt som mulig og uten å si fra til noen. De to politimennene noterte hyttas beliggenhet og sa de ville ta kontakt de nærmeste dagene. Begge tok Bård i hånden på vei ut, som om de gjorde honnør til en mann som skulle gjennom en stor prøvelse han kanskje ikke ville komme levende fra.

Han pakket en koffert, flyttet på potteplanter, overførte penger, avlyste avisabonnement og post, sjekket rutetidene. Neste morgen gikk en buss sørover, han fikk ta den. Før han la seg, så han en rockedokumentar om Pink Floyd.

Den natten kom redselen.

En lyd vekket han. Han våknet i mørket, i overgangen fra bevisstløshet til bevissthet var det vanskelig å fastslå lydkilden, men noe var det – et smell, en skraping, hvisking. Hadde en bil kjørt forbi, var det en av naboene? Eller var de her? Utenfor leiligheten hans? I leiligheten? Her, i rommet med han? Han hadde ennå ikke rukket å danne seg forestillinger av hvem de var, noe som tillot fantasien å danne sine egne skrekkbilder. Lenge lå han og lyttet, men alt han hørte var sitt eget hamrende hjerte, blodet som pumpet gjennom hals og tinning. Med ett var han tilbake i barndommens redsel, da han lå i sengen i Garnveien i Kristiansund og forsøkte å undertrykke trangen til å rope på moren, og i stedet lot mørket og stillheten fylle alle rommets fasonger med de skrekkeligste uttrykk: Fantometplakaten som ble til et skjelett på vei ut av veggen; apedukken som fikk dette sinnssyke uttrykket i ansiktet hver gang lyset ble slått av; madonnamotivet på veggen utenfor rommet, et kvinnehode med et blikk som Bård følte fulgte han hver gang han måtte opp om natten for å tisse. Disse redslene hadde fulgt han helt til tenårene, men så hadde han glemt dem. Han ble en opplyst mann i et opplyst samfunn i en opplyst tid. Mørket huset ingen redsler.

Inntil nå.

Bård våget til slutt å reise seg fra sengen – lakenet klistret seg til den svette ryggen – og dra gardinet fra vinduet slik at gatelysene langs Sandakerveien fikk strekke seg inn i rommet og lyse opp de mørke krokene. Ingen der. Men utenfor, i stuen? De var på vei, det var han overbevist om, de kunne dukke opp når som helst. Nittende mai, hadde politiet fortalt, var planen til terrorcellen i London. Den nittende mai, og dette var bare natten til den femtende. Men kanskje de hadde registrert at Bård var blitt advart, og fremskyndet angrepet? Han kledde på seg og dro, flyktet fra sitt hjem i natten. Ikke våget han å dusje, ikke våget han å smøre med seg mat. I trappeoppgangen satte han fra seg kofferten og ringte etter en drosje. Heldigvis kom den etter noen få minutter, uheldigvis var sjåføren muslim. Kulematte i førersetet; arabisk sang på anlegget. Var han en av dem? Hvor kjørte de hen? Hva var det sorte metallet som stakk ut under plastposen i passasjersetet? Frykten fulgte Bård hele veien ned til bussterminalen, som klokken fire om morgenen var et åpent, opplyst og fullstendig folketomt sted – ypperlige omgivelser for å knerte vantro avistegnere. Det var ennå flere timer til bussen gikk. Han sørget for å være i bevegelse, vandret frem og tilbake i avgangshallene. Da det i grålysningen dukket opp to unge jenter med ryggsekker, sørget han for å holde seg i nærheten av dem. Hver gang de flyttet på seg, flyttet han etter. Han brydde seg ikke lenger om hva fremmede tenkte om han – så lenge han holdt seg i live.

Endelig, klokken sju om morgenen kunne han sette seg på en halvfull buss og dra sørover. Han hadde lent seg bakover i setet og sett Oslo forsvinne utenfor vinduet og bli til industriområder, motorveier, kjøpesentre, drabantbyer, tettsteder, bygder, gårder, jorder, skog, holmer og hav.

Alt dette, fordi han en siste gang hadde gjort som Cecilie sa.

II

Treet i bakgården ble stående, kunne Bård konstatere noen dager etter dugnaden. Nå var han glad han hadde deltatt; i stedet for å vasse engstelig ut i livet sitt med buksebena rullet opp til anklene (snike seg ned trappene, grue seg til å gå ut med søpla, lyve til naboene, en etter en, for deretter å måtte finne opp nye løgner som samordnet de første løgnene), så hadde han hoppet ut i det og møtt dem alle sammen. Han ringte Hans Kristian, som virket fornærmet da Bård fortalte at det var flere dager siden han var kommet tilbake. Kameraten var på vei til Lyon, for å delta på en matfestival, og nå ble han ulykkelig over at bestevennens tilbakekomst sammenfalt med avreisen. Bård forsikret vennen om at han ville være her når han kom tilbake. Hans Kristian begynte deretter å snakke om en markering nå som Bård var kommet hjem. En gjeng måtte samles, en feiring måtte gjennomføres. Bård nektet, og en ny fornærmet pause fulgte. Vennen måtte nok en gang love å droppe alle planer om en større markering. De ble til slutt enige om å møtes neste lørdag hjemme hos Hans Kristian.

Han fikk henvendelser fra journalister, som hadde fått vite at han var kommet hjem. Dagsavisen ringte først, selvsagt – Bård hadde selv kontaktet samfunnsredaksjonen og tilbudt sine tjenester som tegner. Han gjenkjente de første sifrene og tok telefonen i håp om at det ville være en jobb, men i stedet var det en ung kvinne som ønsket å komme hjem til Bård og gjøre et intervju. Han takket høflig nei. Et debattprogram på radio ringte og ville ha han i studio i forbindelse med Sandra-saken, de ønsket en debatt om ytringsfrihet, sa researcheren, og Bård var det nest ferskeste eksempelet. Han takket høflig nei. En TV-produsent sendte han en e-post, en pilot til en ny debattkanal skulle lages, og Bård var et spennende navn – en kaffe? Han takket høflig nei. Helgemagasinet til en av de store tabloidavisene ringte. Bård gjenkjente navnet til journalisten da han presenterte seg, fyren var prisbelønt for sine reportasjer, varemerket var historier om det lille, lidende mennesket, ispedd sitater fra Paulo Coelho-romaner – Bård husket fremdeles reportasjen om ekteparet som etter seksti års samliv hadde dødd med tre dagers mellomrom. Journalisten hadde lett seg gjennom livene til de avdøde og skrevet en rørende historie.

Nå var Bård Anderssen det lille, lidende mennesket.

«Ja, Bård,» sa journalisten med andektigheten til en prest som trøster etterlatte. «Jeg hører du er tilbake fra ditt ufrivillige eksil. Det må føles underlig, hva?»

«Det er først og fremst godt å være hjemme,» sa Bård og forsøkte å låte uanstrengt, som en motvekt til det tunge anslaget. Han ønsket å vise at det ikke betydde noe, det han hadde opplevd, det var ingenting å snakke om. Denne børen som journalisten ønsket å se vekten av, Bård måtte bære den med et smil.

«Tid for ettertanke,» sa journalisten.

«Og regninger.» Bård lo.

«Regninger, ja,» sa journalisten. «Det må med, det også. Alt må med. Det store og det lille.»

«Det store?»

«Det du har vært gjennom. Tegningen. Truslene. Tiden på flukt. Kampen. Og nå hjemkomsten. Alt må med. Slik er livet. Har du barn, kan jeg spørre om det?»

«Nei.»

«Nei, jeg kan ikke spørre om det?»

«Jeg har ikke barn.»

«Kjæreste, da?»

«Nei,» sa Bård.

«Ingen kjæreste,» sa journalisten.

«Nei, du kan ikke spørre om jeg har kjæreste,» sa Bård.

Journalisten lo saktmodig. «Hør på meg. Hør på den dumme journalisten.»

«Hva gjelder dette?»

«Jeg ønsker å fortelle din historie. Fortelle om det du har vært gjennom. Prisen du har betalt, særlig det, prisen. Prisen du har betalt for ytringsfriheten – som sånne, ja, bladfykere som meg – nyter godt av. Kall meg gal, men jeg synes sånt er viktig.»

«En reportasje?»

«Ja.»

«Om meg og at jeg har kommet hjem?»

«Ja.»

«Du vil intervjue meg?»

Magasinsidene blafret allerede for Bårds øyne: Fotografier av han, den truede avistegner; hendene i frakkelommene, inaktiv; uttrykksløst ansikt ser i kamera, snev av bitterhet; melankolske, urbane omgivelser rundt den lille, svarte skikkelsen, en tom gate, et hjelpeløst menneske overlatt til seg selv. De tomme feltene i bildene gjorde plass til titlene, som i dette tilfellet var skrikende stillferdige. Svære, svarte bokstaver, som gisp av ettertanke. Den familiære varianten: Jeg gjorde det for min far. Eller den konstitusjonelle: Han betalte prisen for vår frihet. Den konsise, actionpregede: På flukt. Den poetiske: Stillheten etterpå. Den subjektive: Jeg våkner fremdeles hver natt. Eller en mer oppløftende vinkling: Endelig hjemme. Jo, det kunne være noe. Det vonde, men i preteritum perfektum: Det hadde vært tøft, han hadde vært redd, samfunnet hadde glemt han. Men det var over nå. I så fall måtte en ha andre bilder. Nære, fargemettede, aktive bilder. Hendene opp av lommen. Et smil over livets små gleder. Avistegneren på kafé nå, på en barkrakk ved vinduet, omgitt av andre mennesker, bildet var tatt utenfra, det skinte i glasset, det røk fra en kaffekopp, kanskje var det barn i bakgrunnen, han så i kamera, jeg-er-en-del-av-samfunnet-igjen, i kategori med mennesker som hadde beseiret kreft, mobbing eller sorgen over å miste noen. Og med en positivt ladet billedtekst: Bare det å gå på kafé og nyte en god kopp kaffe uten å måtte se seg over skulderen. Jeg nyter hvert sekund, sier avistegner Bård Andersen. Jo, når han tenkte seg om, ville det være den mest sannsynlige vinklingen. En hadde det vonde og betydningsfulle, i form av alt han hadde vært gjennom det siste halve året; og en hadde det gode og trivielle, nemlig livet hans nå. Det vonde måtte være tilbakelagt, slik at han kunne være en lykkelig, liten forbruker igjen. Slik at leserne, som også var lykkelige, små forbrukere, kunne relatere. Den bitre og utstøtte drikker tross alt ikke marokkansk kaffe, den bitre og utstøtte kler seg ikke i italienske gensere, den bitre, utstøtte sitter ikke i lysegrå, skandinaviske møbler med én enkel pasjonsfrukt hvilende på designpeisen i bakgrunnen.

«Om du føler du kan snakke om det, selvfølgelig.» Forspillet var over, en skuffet klang hadde dukket opp i journalistens stemme. «Jeg skjønner at det kan være vanskelig å snakke om. Det du har vært gjennom, vel …» Journalisten lot tausheten tale for seg.

Bård svarte ikke.

«Så, hva sier du?» sa journalisten.

«Jeg må nok takke nei.»

«Selvfølgelig,» sa journalisten, uten å skifte modus. «Selvfølgelig.» (Det blir for tungt å snakke om, jeg forstår det.)

«Det er av sikkerhetshensyn, ingenting annet,» sa Bård, som for å la rasjonaliteten kjempe dem ut av dette emosjonelle hjørnet. «Politiet har bedt meg om å holde en lav profil.»

Dette var en løgn. Bjønnes hadde ikke sagt noe som helst om profilering, politiet ville ikke protestere om han gikk naken ned Karl Johan med en rød blink malt på brystet.

Der var et forsidebilde, tenkte Bård idet han la på.

Flere henvendelser: Et litterært magasin lurte på om han ville skrive en tekst (som han selvfølgelig skulle få illustrere selv), han takket høflig nei. En av pressens egne fagblader ville høre med han om avistegningen sto for fall i dagens tabubelagte verden, han takket høflig nei. Et tidsskrift for tegning, illustrasjon og bokkunst lurte på om han ville drøfte den farlige streken. Han takket høflig nei. En ukeavis ville arrangere debatt om «symbolikkens terror eller terrorens symbolikk» – Bård Anderssen var ønsket til panelet, som allerede besto av en dansk tegner som også var blitt truet på livet på grunn av en karikaturtegning.

Han takket høflig nei.

Neste gang telefonen ringte, sjekket han ikke en gang hvem det var, men svarte med et utålmodig:

«Ja?»

«Bård?»

Det var faren.

«Hei, pappa.»

«Er alt i orden med deg?»

«Alt vel.»

«Hvordan har det vært å komme hjem?»

«Fint. Jeg har vasket ned leiligheten.»

«Du er ikke redd?»

«Det er ingenting å være redd for lenger, sier politiet.»

«Den dingsen, har du den?»

«Voldsalarmen? Den ligger her, men jeg trenger den ikke lenger.»

«Jeg forsøkte å ringe deg tidligere, men kom rett til svareren.»

«Telefonen ringer i ett sett, det er journalister som maser på meg.»

«Journalister? Hva vil de?»

«De vil snakke med meg om karikaturen. Og hvordan det var å være truet på livet. Du vet.»

Faren, selv en tidligere journalist, avga en hes, nesten uhørlig lyd, som bare Bård kunne vite var latter. «Ja. Du er en historie nå.»

«Jeg er visst det.»

«Hva sier du til dem?»

«Ingenting. Jeg vil ikke snakke med dem.»

«Hvorfor ikke?»

«Det er jo ikke sant, det de vil høre.»

Faren lo igjen. «Du får finne på noe.»

«Hvordan går det med deg, pappa, føler du deg bedre?»

«Å, det går så bra, så. Det skal mer til for å knekke meg.»

De siste månedene av sin ufrivillige rundreise hadde Bård tilbrakt i Kristiansund, i farens lille, varme leilighet i et boligkompleks for eldre. En morgen hadde den gamle fått et drypp i dusjen. Selv om faren virket tilnærmet restituert da Bård dro tilbake til Oslo, så hadde episoden vært en advarsel til dem begge: I løpet av Bårds besøk hadde de kommet hverandre nærmere enn noensinne – og nå var tiden knapp.

«Det var – det var fint å ha deg her, Bård.»

«Snart kommer jeg og besøker deg igjen, pappa. Til jul, det er ikke lenge til. Da ses vi.»

En ung kvinne ringte, hun var bookingansvarlig for Stripefeber!, en tegneseriefestival som ble arrangert i Oslo om noen dager, hun lurte på om forfatteren av det geniale tegneseriealbumet Helligdager ville delta, og beklaget den korte fristen, som skyldtes endringer i programmet.

Alle disse menneskene, de ville ha noe av han. Å takke nei var den eneste formen for maktutøvelse han hadde. Men nå var han oppløftet av samtalen med faren, som hadde rett: Det var til å le av. Dessuten, denne henvendelsen var noe annet. Her var noen som brydde seg om den Bård Anderssen som en gang hadde laget tegneserier, den Bård som hadde gitt ut albumet Helligdager i 1998 og UFO!! i 2003. Noen som brydde seg nok til å se bort ifra nyere og mer aktuelle hendelser. Tegneserier fremsto nå som det eneste lettfattelige og lekne i alt dette alvoret, og den ene klare linjen han kunne følge fra sitt voksne liv og tilbake til barndommen: fra The Walking Dead til Bone, Fra Watchmen til Blueberry, videre bakover, til Dracula, Fantomet, Sølvpilen, Illustrerte Klassikere, Kampserien, Tarzan, Tempo, Præriebladet – hele veien tilbake til hans første Donald-blad. Han takket ja.

Lørdag. Han kledde på seg, tok på seg en skjorte han hadde kjøpt i Steen & Strøms annen etasje samme formiddag – i tilfelle han og Hans Kristian endte opp med å gå på byen etterpå. Han vurderte å ringe Birgitte, den femten år yngre kommunikasjonsrådgiveren han hadde hatt et slags forhold til like før han måtte reise bort. I så fall burde han gjøre det nå, i dagslyset, var Bårds klare tanke. Ikke senere i kveld, med en forventningsfull saksofon ulende fra himlingen på en eller annen bar i sentrum.

Han lot være. Dette var tross alt hans og Hans Kristians kveld, bare de to. De hadde ikke sett hverandre på et halvt år. Han plukket med seg de to hvitvinsflaskene som hadde ligget til kjøling i kjøleskapets grønnsakskuff, og gikk ut døren. På vei ned mot T-bane-stasjonen følte han seg ung igjen, nydusjet og med en plastpose med alkohol i hånden. Han langet ut. Han gledet seg til kvelden, til å være i en god venns selskap, til å slippe å prestere. Drikke seg full, spille plater, si noe, ikke si noe. Noe mer ønsket han seg ikke. Hans Kristian, med alle sine feil, var et av de få menneskene Bård kunne slappe av sammen med.

Han tok rulletrappen ned gjennom Tunnel Of Light – kunstinstallasjonen som alltid fikk han til å tenke på en av dets skapere, Andreas, Cecilies bror, musikeren og støykomponisten som sto bak lydkollasjene en kunne nyte på vei ned til perrongen.

Han var tidlig ute og satte seg på en T-bane som gikk østover, bestemte seg for å hoppe av på Tøyen og gå derfra, gjennom byen. Han gikk over Enerhaugen, og kikket opp mot vinduene i sjette etasje i blokk fire. Det så mørkt ut.

Bodde hun der fremdeles? Var hun hjemme?

I over sju år hadde de bodd sammen bak det vinduet. En natt Bård og Cecilie hadde kommet hjem fra byen, begge fulle, hadde de begynt å krangle om noe en av vennene til Bård hadde sagt i løpet av kvelden, han husket ikke lenger hva. Det han husket, var at de etterpå hadde hatt en større krangel om den første krangelen. Det var en av de få gangene Bård hadde skreket til henne. Han hadde slått en neve i skapdøren og laget en brist i den lyse furuen. Hun hadde grepet en krystallbolle og slått den over nesen hans. Arret syntes fremdeles, like under fordypningen mellom øynene. Bård hadde forlatt leiligheten blødende og i sinne, og da han ville inn igjen tjue minutter senere, hadde hun satt nøkkelen i sikkerhetslåsen slik at han ikke kom seg inn. Mer skriking og dunking. Hun åpnet ikke, og til slutt hadde han gått ned i vaskekjelleren og lagt seg på en madrass bestående av skitne håndklær, og sovet der til solen kom opp. Han gikk ut, kjøpte aviser, og satte seg på en kafé i nærheten. Først sent på ettermiddagen fikk han mannet seg opp nok til å gå hjem. Det viste seg at Cecilie ikke husket noe som helst av kvelden før. Da han ga henne sin versjon – og faktisk gjorde sitt beste for ikke å låte altfor selvrettferdig – brøt hun sammen. Lyden av gråten hennes var noe instinktene hans hadde lært å sette pris på; det betydde forsoning. Bård ble alltid fylt med en kokende varme i det øyeblikket han forsto at striden var over. Tårene vellet opp i øynene, han smeltet. Så hadde de ligget på sofaen og holdt rundt hverandre, poppet popcorn i mikroen og sett West Wing-episoder på DVD. De la seg sammen, elsket, og sovnet i armene på hverandre.

Pyntet han på det nå?

Var det ikke slik?

Nå sto han her ute, og alt det som hadde foregått der inne, var uten mening. Alt det levde livet på et lite, begrenset område. Knulling, krangling (to aktiviteter som, om en satte dem opp som to grafer, krysset hverandre et eller annet sted på veien). Ord og avgjørelser som der og da virket skjellsettende. Det hadde vært øyeblikk, disse havene som tørker inn til dråper idet du stiger ut av dem. De ringte hverandre fremdeles, en sjelden gang, samtaler tappet for tonefall og temperatur der man forhørte seg om eiendeler man mistenkte den andre parten for å være i besittelse av:

«– du har vel ikke sett den røde soveposen min? Jeg har lett her, men jeg finner den ikke.»

«Mnei, jeg er ganske sikker på at jeg ikke har den. Men jeg kan ta en titt, så sier jeg fra om jeg finner den.»

«Tusen takk. Går det bra ellers?»

Ved to anledninger i fjor høst, sent på kvelden begge gangene, hadde Cecilie forsøkt å ringe han, men Bård hadde ikke sett anropet før dagen etter. Da han ringte tilbake, svarte hun ikke.

En morgen i juli hadde hun sendt han en melding. Bård lå fremdeles i dekning. Han hadde nettopp ankommet Stavanger, husket han, hvor han hadde fått låne en leilighet av en venn som jobbet halve året ute på en oljeplattform. Han våknet opp alene i en fremmed leilighet fylt med skinnmøbler og børstet stål og følte seg modig nok til å skru på telefonen. En av de første meldingene var fra Cecilie:

Unnskyld ☺

Unnskyld? Smilefjes? Bård visste at den korte meldingen inneholdt to inkonsekvenser. Nummer en: Cecilie ba nesten aldri om unnskyldning. Nummer to: Cecilie brukte aldri smilefjes. Hadde ikke hun satt han på sporet av motivet med bussen, så ville alt ha fortsatt som normalt. Hadde han tegnet noe annet enn bussen og stupet, ville karikaturen fremdeles ligget ubrukt i mappestrukturen til Dagsavisens samfunnsredaksjon. Var det dette hun ba om unnskyldning for? Det lignet ikke Cecilie. Hun hadde mer vett enn å forsøke å bøte på dødstrusler og et halvt års eksil med et smilefjes.

Var det noe annet?

Unnskyld for at jeg låste deg ute av leiligheten den natten. Unnskyld for at jeg fortalte andre om hemmelighetene dine. Unnskyld for at jeg slo deg over nesen med en krystallbolle. Unnskyld for at jeg aldri tilga deg eller lot deg glemme en eneste av de tusen tingene du gjorde mot meg.

Smilefjes?

Bård forlot Enerhaugen og gikk over Grønland, krysset Youngstorget og regjeringskvartalet. I mørket gjennom Slottsparken tenkte han på henne igjen. Han ville fortelle Cecilie hva som hadde hendt, si at han var tilbake. Kanskje hun lurte på hvor han befant seg. Kanskje hun uroet seg. Jo, han burde ringe. En dag måtte han ringe Cecilie.

III

Hjertet sank idet han kom inn døren til Hans Kristians leilighet på Briskeby og hørte bruset av mennesker som stilnet i øyeblikket han steg over terskelen, for så å eksplodere:

«Surprise!»

Bård skjøt skuldrene i været og holdt på å miste posen med Riesling i entrégulvet. Ti–tolv mennesker, alle med høye glass og store smil. Bakerst i gruppen sto verten selv, Hans Kristian, med et lykkelig, skyldig uttrykk i ansiktet og glasset hevet, sammen med et par gamle studiekamerater fra Volda. Fremst sto Anniken Strøm, programleder for aktualitetsprogrammet Strøm og for tiden Hans Kristians oppdragsgiver; med den største selvfølgelighet ledet hun an velkomsten.

«Så godt det er å se deg, Bård,» sa hun og lot leppene berøre kinnene hans mens hun kom med høylytte smaskelyder. «Kom, bli med inn i stuen!»

Han overga seg til mengden. Dresskledde armer, armbåndsklirrende hender og en forventningsfull dunst av parfyme eskorterte han inn i stuen, hvor spisebordet var dekket: levende lys, sølvtøy, tøyservietter, små asjetter med ruccolaomkransede skiver av et hvitglinsende protein. Den hvite, pent strøkne duken var overstrødd med små papirstjerner. I taket over bordet hang et banner:

VELKOMMEN HJEM, BÅRD!

Hans Kristian rakte Bård et glass. Fruktose og karbon rev i nesen. «Jeg tenkte vi måtte ha en fest for deg. Jeg vet du ikke liker sånt, men …»

«Du gjorde det likevel.»

Bård ga vennen et smil og fordelte raseriet på tre tegneserieruter: En: Bård alene med bestevennen, Feelings idiotiske smil brer seg utover ruten. To: Bård griper en av kandelabrene på bordet og løfter den mot det hvite gapet. SVISJ! Tre: Tenner og lysestake møtes i en supernova av glør, glohet stearin, tannsplinter, spytt og blod. PANG!

Selvfølgelig hadde kameraten, hensynsløs i sin omtanke, laget til fest. Han forsto ikke at Bård mislikte å være i sentrum og fryktet alle tilløp til opphisselse, som han etter foreldrenes skilsmisse hadde lært bare ledet til skuffelse. Dette var Hans Kristians blinde flekk. Selv elsket han å være midtpunktet, og han kunne ikke forstå at andre ikke ønsket det. Som en entusiastisk, nådeløs far dyttet han Bård inn i situasjoner han forsøkte å unngå.

Selskapet sto rundt Bård og smilte forventningsfullt, det ønsket en kvittering på velkomsten, slik at kvelden kunne gå videre.

«Tusen takk, alle sammen,» sa han.

«Dette hadde du ikke ventet?» sa Hans Kristian høyt, som for å piske opp stemningen ytterligere.

«Nei. Dette hadde jeg ikke trodd.»

Hans Kristian stilte seg ved den ene kortsiden av bordet. Bård ble plassert i den andre enden, Anniken Strøm trakk ut stolen for han. Han talte antall mennesker. Tolv. Tolv mennesker og ikke et eneste ansikt han ble glad for å se igjen. Hvorfor hadde han kommet hit? Hvordan kunne han ha håpet på noe annet? Han husket testikkelkreften Hans Kristian hadde overvunnet for seks år siden, også det ble markert med en stor fest, den friskmeldte hadde leid et lokale ved Akerselva og – tilgriset av forfriskninger – grått i armene på venner hele kvelden. En kald øl på en mørk pub, bare de to, det ville ikke vært nok for Hans Kristian, som aldri brydde seg om livets lille skrift. Alt var versaler, ting måtte markeres, et gjøremål var en begivenhet, en hjemkomst en fest. Bård hadde jo ikke utrettet noe, hadde han? Det vonde kommer, og det vonde går. Var det noe å feire? Og var det ikke ubetenksomt å arrangere et surpriseparty for en som har levd med voldsalarm i et halvt år? Det var ikke Bård dette betydde noe for, det var Hans Kristian, som nå lot en ny flaske champagne gå rundt bordet før han kremtet høyt og sa:

«Kjære alle sammen! Kjære Bård.»

Blodet steg mens Bård så for seg kveldens forløp. Ikke bare måtte han holde ut Hans Kristians selvgode, pretensiøse venner, ikke bare måtte han tåle en av bestevennens maratoner av mat og vin. I tillegg måtte han sitte i sentrum av det hele.

«Min beste venn er kommet hjem, og jeg er glad for å ha han tilbake i god behold. Som dere alle vet, så har Bård det siste halve året – samtidig med at vi andre har puslet med vårt – vært ute og sørget for at Grunnloven fremdeles betyr noe i dette landet. Han har vært …» Hans Kristian rakte her en søkende, forklarende hånd ut mot hovedpersonen. «Tja, i skjul, er vel det eneste riktige å si, er det ikke, Bård? Han har vært under jorden, på flukt fra terrorister, under beskyttelse av sikkerhetspolitiet. Og alt på grunn av en tegning.» Hans Kristian senket her stemmen, som for med volum å illustrere hvor ubetydelig den omtalte tegningen var. «Men, nå er det slik i dette landet at ingen skal fortelle oss hva vi kan tegne og hva vi kan si. Og ingen kan true oss til ikke å tegne, og ikke å tale. Og vi er villige til å kjempe for det. Dette vet vi og dette tenker vi og dette sier sånne som meg hele tiden.»

En halvhjertet humring falt som en rekke dominobrikker rundt bordet.

«Men å gjøre noe med det! Det er det ikke alltid vi får anledning til. Og det er ikke sikkert alle av oss her ville våget heller.»

Alle så på hverandre før ansiktene ble vendt mot Bård, som nå kjente en hete invadere hals- og ansiktsregionen. Svetten dannet en tynn stripe ned foran det venstre øret.

«Men Bård, dere. Han gjorde det. Han sa ikke unnskyld. Han sto for det han hadde ment, og han tok konsekvensene. Bård tok den kampen som vi andre bare snakker om. Du gjorde det for det du trodde på, men først og fremst: Du gjorde det for meg, kompis.»

Han slo en kjærlig knyttneve mot brystet sitt. Hans Kristians stemme brast, han presset leppene sammen og så ned, før en finger pekte tappert i luften for å markere at taleren ikke hadde tenkt å gi seg ennå.

«Meg og det lille landet mitt.»

«Et land som kaster ut fullintegrerte mennesker,» sa en mannsstemme. «Bare spør Sandra.»

Anniken Strøm hysjet.

Hans Kristian løftet hodet og hevet glasset til nesehøyde. «Til Bård! Velkommen tilbake!»

«Til Bård!»

Bård tømte glasset, som om det fantes en utvei i bunnen av det.

«Til slutt,» sa Hans Kristian og forsvant i noen sekunder bak spisestuestolen. Da han rettet seg opp igjen, holdt han en pakke i hendene, en presang, komplett med gullfarget papir og gullfarget bånd i et overdådig kaos av snirkler og sløyfer. «En liten velkommen hjem-gave, fra oss alle sammen.» Hans Kristian gikk ned til Bårds ende av bordet, verten ble stiv i blikket, smilet falmet, en overrumplende høytidelighet la seg over øyeblikket. Bård reiste seg og så kompisen i øynene, et øyeblikk var det som om Hans Kristian våknet fra hypnosen og innså galskapen i situasjonen. De var to gamle, sovjetiske ministre i en uglad omfavnelse, det smalt i ledd, det suste i glansede dresser, det ble blåst i hundre år gamle horn. Bård ble dunket i ryggen, og han dunket tilbake, før han tok imot den lille, harde pakken.

«Åpne,» sa Hans Kristian.

Bård dro i båndet, gullet løste seg opp i hendene hans.

«Hva er det dere har funnet på?» sa han overdrevent følelsesladet. Bordet lo. Latteren var som svalende balsam, han trengte den nå.

Et metallskrin på størrelse med en konfekteske kom til syne. På det skinnende lokket var navnet hans blitt inngravert i snirklete bokstaver. Han åpnet skrinet. Innsiden besto av myk, mørkerød filt og var fylt med fargeblyanter.

«Tegn,» sa Hans Kristian dirrende. «Tegn videre. For oss alle sammen.»

Bård plukket opp en av blyantene. De var for tykke, og blyet så ut til å være altfor mykt. Dessuten, han tegnet ikke med farger.

Hans Kristian etterlot han slik, skiftet modus på et øyeblikk, satte seg og gned hendene mot hverandre. «Nå må dere spise, folkens! Denne første retten er kveitesashimi med kråkebolle i mangosaus. For dem som er interessert i slikt. Så, spis!»

Bård satte seg og plasserte skrinet under stolen. Han tok en ny slurk før han våget å heve blikket. Så langt hadde forsamlingen bare fortont seg som en livlig røre i utkanten av synsfeltet. Nå trådte karakterene frem.

«Dette smakte jævla fantastisk, Hans Kristian,» sa Lillian, dokumentarfilmskaper, til venstre for Bård. «Hvor har du funnet dette?»

Hans Kristian gjorde et kast på hodet. Kinnene ble røde.

«Å, det er ingenting.»

Bård hadde aldri blitt vant til Hans Kristians kulinariske side, som hadde vokst frem proporsjonalt med inntjeningsevnen. Da Bård møtte Hans Kristian første gang, var han en ramp fra Lørenskog. I studietiden i Volda og de første årene i Oslo hadde ikke Hans Kristian hatt den samme interessen for mat; sammen hadde de satt til livs en endeløs rekke av frossenpizzaer, makaroniretter og tunfisk på boks. Et middagsselskap på den tiden hadde vært ensbetydende med Toros meksikanske gryte – en salat ved siden av om en visste det ville komme damer. Det var først da Hans Kristian fikk voksne venner og søkte voksne måter å imponere på, at sushi-matter, pepper kjøpt på nettet, hjemmelaget ravioli og fem kilos kokebøker lå på kjøkkenbenken hver gang Bård spiste hos han. Det plaget ikke Bård at Feeling, den tidligere kommunisten, gjenfant seg selv i franske retter. Det plaget han ikke at vennen kunne snakke om sørafrikansk øl en hel kveld. Det plaget han ikke at vennen sto på gjestelisten hver gang et nytt spisested ble åpnet på østkanten. Det som plaget Bård, var denne tilgjorte nonchalansen han hadde opprettet til sine nye lidenskaper, som om han kom fra en gammel provencalsk slekt der perlehøne, hvit trøffel og marsalasaus var så selvfølgelig at han ikke merket det selv engang. Disse hamskiftene Hans Kristian undergikk med jevne mellomrom, var kilden til hans lykke; men selv var han ikke i stand til å se dem, langt mindre gjøre narr av dem. Bård hadde sett hvordan menn med integritet og selvinnsikt hadde fryst sine lykkeligste epoker i klær og frisyre – Bård hadde selv måttet innrømme (etter press fra Cecilie) at hans egen gylne tid, med piqueskjortene, de urbane vindjakkene, kakhibuksene og skateskoene, var på midten av nittitallet. Men Hans Kristian var barn av enhver tid, og derfor alltid i stand til å omfavne det nye og forkaste det gamle, uten skam.

«Spis, spis.» Hans Kristian lo. «Det er bare mat.»

«Herregud, Bård. Hvordan går det med deg?» Anniken Strøm slo han på overarmen og lo deretter av det liksom-banale i sin egen gest. Latteren kjente Bård fra TV-skjermen. «Vi har tenkt så mye på deg. Alle her.»

Denne kvinnen snakket for andre med trygghet og kraft. Den offisielle versjonen av Anniken Strøm startet som journalist i gateaviser og musikkblader, før hun fikk en fot innenfor flere av statskanalens nyhetsredaksjoner. I en årrekke var hun utegående reporter for et feministisk radioshow på NRKs ungdomskanal, før hun innledet en karriere som kulturskribent i Dagbladet. Deretter jobbet hun i noen år som filmkonsulent i Norsk filminstitutt, før hun nok en gang dukket opp på eteren, tynnere og lysere enn noensinne, som programleder i TV-programmet Atelieret, statskanalens satsing på finkulturen. Så sluttet hun i NRK og startet sitt eget produksjonsselskap. Men hun var fremdeles på skjermen, de siste årene som vert i det som ble markedsført som et aktualitetsprogram, med den enkle tittelen Strøm. Nå var programmet flyttet til lørdagskvelden, Bård hadde sett det et par ganger. Gjestene var enten kjente mennesker med noe å lansere eller ukjente mennesker med sterke historier, alt akkompagnert av aktuelle artister. Det var for dette programmet Hans Kristian hadde jobbet de siste to årene.

Bård husket første gang han møtte henne. I løpet av en kveld på en bar ved Youngstorget, like før han og Cecilie hadde flyttet fra hverandre, hadde Bård og Anniken Strøm funnet hverandre. Han husket lite av det som ble sagt, men han hadde blitt med henne hjem. Avstanden mellom dem i etterkant var Bårds eneste bevis på at det faktisk hadde hendt.

Nå var avstanden borte, hun blunket til Bård idet et stykke rå fisk forsvant over leppestiften.

«Tenkt?» sa Bård. «På meg?»

«Det du har gått gjennom.» Anniken Strøm la en hånd på armen hans. «Feeling har snakket så mye om deg mens du har vært borte. Så da han fortalte at du var tilbake, kom vi løpende, vet du.»

Før den kremede jordskokksuppen (kveldens simpleste rett, ifølge Hans Kristian) kom på bordet, hadde Bård drukket to glass hvitvin, i tillegg til glasset med champagne han fikk da han kom. En flaske rødvin ble sendt rundt, Bård behersket seg da han tok første slurken. Han ønsket bevisstløshet, trengte bevisstløshet. Men han kunne ikke. Ikke ennå i alle fall.

Ved Hans Kristians ende av bordet satt Leif Helltun og snakket om Sandra. «Og nå skal regjeringen kaste henne ut, ikke sant? De trudde det var nok en dag på jobben, ikke sant? Og hele Norge bare: No, you don’t.»

Leif brøt ut i en skrallende latter som gikk trinnløst over i hoste. Leif Helltun var tidligere Leif Hellton, vokalist i Nude For Satan, bandet til Cecilies bror Andreas, og den nest største kjendisen i rommet. Leif kunne lire av seg sarkastiske énlinjere i ett øyeblikk og få tårer i øynene i det neste. I sin nye karriere som kommentator i landets største tabloidavis var Leif – måtte Bård innrømme – overraskende kompetent, selv om det var noe unaturlig ved at rockeren i dag analyserte samferdselspolitikk og statsråders avgang. Bård, som selv en gang hadde drømt om et liv som musiker, innbilte seg at det var noe en var i sitt innerste vesen, noe en aldri kunne gi slipp på.

«Det er en skandale at de sender henne ut,» sa noen.

«Jeg leste et av diktene hennes,» sa en annen. «Fantastisk.»

«Asylpolitikk er som selfangst,» sa Leif. «En får gjort jobben så lenge en ikke ser dem inn i øya.»

Mennene lo, kvinnene sukket.

«Se dem inn i øya,» gjentok Hans Kristian lykkelig. Han hadde tidligere jobbet i samme avisredaksjon som Leif, og å sitte i VG-kantinen og høre om turneen med Union Carbide Productions, backstagehistorier om Lemmy, og hvordan det var å stå på scenen på CBGB, hadde vært himmelen for Hans Kristian, og et av de viktigste argumentene mot å forlate avisen.

Leif Helltun var tynnhåret og røslig, til tross for at han var femten år yngre enn Bård og Hans Kristian. Det var lite igjen av villmannen som hadde stappet mikrofonen ned i buksa foran tusenvis av ungdommer på Roskildefestivalen. Bare den hese stemmen minnet om lange netter.

«Det er klart at det er vanskelig for regjeringen å gjøre dette emosjonelle folkemonsteret til lags. Folk tenker ikke i denne saken, vet du, de føler. Det er som Gladiator, mobben er blitt for glad i Sandra til at makta våger å gjøre noe. De er nødt til å slippe henne inn igjen, bare vent.»

«Og hva er galt med at folk føler?» sa Lillian.

«Det sier seg selv at vi ikke kan føle oss frem til en asylpolitikk. Vi må ha regler, forutsigbare regler, slik at vi alle, enten vi bor her eller ønsker å bo her, vet hva vi kan vente oss.»

«Hun er et offer.»

«Taperen er den nye vinneren,» sa Leif.

«Og hva skal det bety?»

«Har man en historie, blir man hørt.» Leif så på Bård. «Du kan gjøre noe, Bård. I denne saken. Folk vil høre på deg.»

«Ja, Bård, ja,» sa en annen stemme ved bordet i et tonefall som kjælte med denne nye ideen, og i et øyeblikk var det som om hele selskapet rettet en grådig, men diskré oppmerksomhet i retning æresgjesten.

«Bård har vært gjennom nok,» sa Anniken Strøm uten å se opp fra suppen. «Synes du ikke, Leif?»

Leif lente seg tilbake. Faren var over.

Lillian kastet servietten. «Jeg snakket med Sandra om å gjøre en film, før saken eksploderte. Jeg har ikke fått tak i henne etter pågripelsen.»

Bård hadde sett den siste av filmene hennes for tre–fire år siden. Den handlet om asylsøkeres møte med Norge, hun hadde fulgt mennesker i forskjellige aldre og fra forskjellige kulturer, og sett hvordan det norske integreringssystemet tok imot dem. Bård hadde vært imponert over hvor grundig historien var, alle detaljene i prosessen, innsikten den ga i systemet og menneskene. Det han hadde hatt problemer med å svelge, var regissøren som på bred stavangerdialekt kommenterte med en stemme som om det skulle vært diktopplesning. Bård hadde heller ikke likt de spekulative pausene: Intervjuobjektene sluttet å snakke, svelget, ble blanke i øynene og bet negler, mens kameraet fortsatte å filme, som om objektenes lidelse skulle ese i tausheten.

«Det blir vel en litt annen film nå, tenker jeg,» sa Leif. «Med alt som har hendt de siste dagene.»

«Det er uverdig, måten de behandler henne på,» sa noen.

«Integrasjon er egentlig jævlig enkelt,» fortsatte Leif. «Norge er en fest, ikke sant, og alle har hørt om den, alle vil inn. Gratis øl, potetgull til alle. Noen har vært med fra starten, noen er nettopp kommet. Og noen står i kø utenfor. Spørsmålet er: Hva slags fest ønsker vi?»

Bård hadde lest Leifs kommentarer i avisen – å koke politikk ned til enkle, underholdende metaforer var skribentens faste metode. Noen ganger var de vellykkede, andre ganger ikke. Festmetaforen mente Bård han hadde lest tidligere, i en kommentar om handlingsregelen.

«Skal vi være strenge og tydelige, gi klar beskjed om at en må ta av seg på bena, legge yttertøyet på soverommet og ikke søle på stereoen? Eller skal det være fritt frem for alle? Kom inn, alle sammen, peis på, drikk dere fulle, gjør som dere vil?»

«Høres morsomt ut,» sa noen.

«Det handler om tillit,» sa Anniken Strøm.

«Skal en ha fest, må en stole på festdeltakerne,» sa Hans Kristian.

«Hva mener du, Bård?»

Nok en gang stilnet det rundt bordet.

«Skal en ha fest, må en stole på verten.» Bård så på Hans Kristian.

«Ja,» istemte Anniken Strøm. «Det er regjeringen som har dummet seg ut.»

«Det er menneskelig å feile,» sa Leif. «Men guddommelig å ikke skylde på samfunnet.»

Hans Kristian gikk rundt bordet med vinen. Idet han kom til Bårds ende av bordet, la han en hånd forsiktig på skulderen hans.

«Alt bra, kompis?»

«Jo takk.»

«Er det noe du trenger?»

«Nei takk.»

Anniken smilte. «For en nydelig suppe, Hans Kristian. Hvordan får du den så tykk?»

«Å, masse fløte,» logret Hans Kristian. «Fløte og smør. Jeg er kokk, ikke lege.»

Begge knegget hjerteløst.

To nye gjester, et par, ankom akkurat da selskapet satte tennene i hovedretten. Bård gjenkjente kvinnen. Stine het hun og hadde studert med Hans Kristian og Bård på medielinjen i Volda, nå jobbet hun som klipper. Stine omfavnet Bård, han kjente lukten av parfyme og noe som minnet om barnegrøt i halsgropen hennes. Mannen presenterte seg. Bård var så konsentrert om å få sagt sitt eget navn at han gikk glipp av den andres.

«Hva er det egentlig vi feirer deg for?» undret den nyankomne.

Anniken Strøm og Lillian hørte spørsmålet og brøt ut i latter. Stine smilte unnskyldende. Men så stilnet de og ventet på svaret. Nå ble han tvunget, i alles påhør, til å oppsummere. Hvem var han? Hva hadde han utrettet? Var han verdt all denne ståheien?

«Jeg har vært ute og reist,» svarte Bård.

«Ikke vær så beskjeden,» sa Anniken Strøm.

Lillian lente seg frem. «Bård tegnet profeten Muhammed i en norsk avis, og tegningen fikk internasjonal oppmerksomhet fordi den kom på trykk samme dag som det var en togulykke –»

«Buss,» sa Anniken Strøm.

«En bussulykke i Pakistan. Han mottok dødstrusler, og politiet har holdt Bård i skjul i et halvt år. Nå er truslene falt bort. Ikke sant, Bård?»

Bård nikket, forbauset over hvor lite som stemte med Lillians versjon av saken. Han hadde jo ikke tegnet noen profet. Og politiet – de hadde ikke holdt Bård i skjul, bare rådet han til å reise bort for en stund. Trodde alle her det samme? Så var det ikke bare følerier, når han mente at reaksjonene overgikk virkeligheten. Folk hadde misforstått. Til og med samfunnsengasjerte, dokumentarfilmskapende Lillian.

«Gratulerer,» sa mannen uten navn.

«Med hva?» sa Bård.

«Nei, så sannelig om jeg vet. Med at du lever, antar jeg.»

«Bjørnar er forsker,» sa Stine og la overbærende og kjærlig en hånd over makens nakke. «Han har ikke anelse om hva som foregår i verden.»

Hun begynte å fortelle om en film hun hadde jobbet på. Nærmere, av en norsk regissør det knyttet seg store forventninger til etter debutfilmen for fire år siden. Bård hadde hørt om filmen, den skulle ha premiere om noen uker og var blitt behørig omtalt allerede.

«Jeg er bare glad for at jeg får være med,» sa Stine til Lillian. «På en så viktig film.»

Stine var en lys, liten dame med blide øyne og et smil pakket med tenner. Da de hadde studert sammen i Volda, hadde hun hatt for vane å legge en hånd foran munnen hver gang hun lo, som for å skjule de tett plasserte tennene.

«Det er så bra å få gjort slike ting også. Ikke bare barnefilmer og action.»

«Det så jævlig deilig at den typen filmer blir gjort,» sa Lillian på sin krokete, saftige dialekt. «Jeg er glad for at filmer av dette kaliberet får penger, for det er faen meg ingen selvfølge. Ikke i dag.»

«Et så viktig prosjekt. Jeg gleder meg til å gå på jobb, liksom.»

«Øivind er en fantastisk regissør,» sa Anniken Strøm. «Han vet nøyaktig hva han vil.»

Det var vanskelig med Anniken Strøm, å vite akkurat hvor nær hun var alle disse kulturstørrelsene. Hun brukte alltid fornavn – for å dra vedkommende inn til seg, gjøre han eller henne til sin i samtale med andre.

«Kjenner du han?» spurte Stine.

«Vi er hyttenaboer på Hvaler, Øivind og jeg. Vi ses hver sommer. Vi dro på fisketur sammen da vi var barn.»

«Jeg tror Nærmere kommer til å bli stor.» Stine hadde vendt seg mot Lillian og Anniken Strøm. «Jeg ser det allerede nå. Den kan gjøre det stort, både her og ute. Den snakker på så mange plan.»

«Debuten, A4, den var også slik,» sa Lillian. «Jeg syntes det var den viktigste filmen i 2007.»

«Snakker dere om Øivind Wiig?» sa Hans Kristian. «Anniken kjenner han.»

«Øivind sa det til meg sist gang vi møttes på Hvaler,» sa Anniken Strøm. «At han ville legge historiene ved siden av hverandre. Men at de skulle virke oppå hverandre.»

«Han vet akkurat hva han vil ha i klippen.»

«Han har et veldig ambivalent forhold til det å være regissør, har Øivind sagt til meg. Han vil egentlig være skomaker i Firenze.»

Bård reiste seg og gikk fra bordet, han låste seg inn på badet, pisset, og vasket hender og ansikt. Han drakk vann fra kranen, ventet, tenkte.

Han kunne jo bare gå. Ta på seg skoene og jakken og smyge seg ut. De ville forstå, ville de ikke? Jo. Mest sannsynlig ville de elske det om han gikk. Det ble for mye for Bård, ville de si. Det har vært tøffere for han enn hva vi kan forestille oss. Det var rart han holdt ut så lenge som han gjorde.

Der ute hørte han middagsselskapet, stemmene, og under dunket rytmene til Prins Thomas svakt. Anniken Strøms stemme lød høyest, hun sa noe, en mannsrøsts reagerte med stor iver. Bård dro en kald, våt hånd over håret. Så gikk han ut i stuen igjen og satte seg ved bordet.

Ved Hans Kristians bordende snakket man nå om californisk vin. Verten hadde hentet en iPad og bladde seg gjennom et eller annet nettsted sammen med Leif og to andre karer. Skjermen lyste opp ansiktene, mens Hans Kristian utførte trollmannbevegelser med fingrene over skjermen. Samtalen ved Bårds ende hadde glidd over på en amerikansk TV-serie.

«Har du sett fjerdesesongen?»

«Er du bare på fjerde?»

«Ah.» Anniken Strøm lukket øynene da hun gjenkjente låten fra høyttalerne, Bård hørte den karakteristiske stemmen til en norsk singer/songwriter. «Jeg så henne fremføre denne på Operataket. Lyset over fjorden … det var helt fantastisk.»

«Da jeg …» sa Bård, det kom ut høyere og bråere enn planlagt, og han forsøkte å utjevne ved å stryke hånden over duken mens han så ned. «Da jeg måtte reise bort. Så tenkte jeg mye på, den filmen dere snakket om, A4.»

Det forstummet rundt bordet, bare de vare pianoakkordene i bakgrunnen fortsatte som et lydteppe til det Bård sa. Nå lyttet de.

«Den karakteren som blir sendt rundt på tivoli etter tivoli. Det minte meg …» Han rensket strupen og kjente en vidunderlig skam eksplodere i brystet. «Vel, det minte meg om min egen situasjon. Hjemløsheten, liksom. Mangelen på kontroll.»

Banneret som hang over langbordet raslet svakt i varmen fra de hvite, hjemmelagede stearinlysene.

«Jeg vet ikke hvorfor, men jeg tenkte at det var … ja, at det var samme kampen. Omstendighetene var forskjellige, men den indre reisen var den samme.»

Han presset leppene sammen.

«Ja,» hvisket Lillian. «Ja, for faen. Den karakteren husker jeg.»

Det var forløsende, dette, å spille med, å si det som alle ønsket å høre. Han kunne ikke unngå å tenke på forleggeren som var blitt skutt for flere år siden, forsøkt drept fordi han hadde utgitt den norske oversettelsen av en bok som var ansett som blasfemisk av mange muslimer. Bård husket intervjuene med den sårede mannen, som – ikke bare i uken etter angrepet, men også flere år i etterkant – kjempet for ytringsfrihet og toleranse, ja, ble en ledestjerne for disse verdiene. Mannen hadde også uttalt seg om Bård og karikatursaken. Bård hadde hørt en blid og dannet røst snakke om han på radioen like etter at offentligheten var blitt kjent med truslene mot tegner og avis, og kalle Bård Anderssen Norges frontsoldat på ytringsfrihetens slagmarker. Men det hadde vært kampen som valgte mannen, tenkte Bård nå, ikke omvendt. Idet mannen var blitt tildelt en kule, var han også blitt tildelt en rolle. Bård var ikke blitt skutt. Skadeomfanget, sammenlignet med forleggerens, var mindre. Men likevel, for menneskene rundt dette bordet, hadde han betalt en pris. Og martyrens rolle var vanskelig å motstå.

«På mange måter,» fortsatte Bård, «så var den filmen en trøst for meg. I den tunge tiden.»

Nå hysjet Anniken Strøm på den andre enden av bordet, som hadde tatt opp igjen debatten om viner fra det amerikanske kontinentet.

«Hører dere?» sa hun. «Jammen hør etter, da! Hør på hva Bård sier.»

«Plukk meg opp. Tiramisu betyr ‘plukk meg opp’. Jeg har ikke gjort noe spesielt med den, altså, jeg kasta desserten i hop etter jobb i går. Best etter en natt i kjøleskapet.»

Klokken var blitt tolv, stearinlysene halvt nedbrent, spisebordet dekket med tilgriset porselensservise og blodrøde stettglass. Halvfulle vinflasker sto spredt mellom gjestene. Hans Kristian satte en dissende kake på bordet. Over det mørke sjokoladedrysset sto det skrevet i hvitt sjokoladedryss GRUNNLOVENS PARAGRAF 100. Konjakk og kaffe ble satt frem. Man forsynte seg av den italienske desserten. Leif hentet frem en app der man kunne synge inn en kjent låt som programvaren skulle gjenkjenne. Den tidligere vokalisten sang «Louie Louie», og selv om appen ikke gjenkjente sangen, steg stemningen rundt bordet. Telefonen ble sendt videre, en slags konkurranse ble startet. Jo vanskeligere det ble for telefonen å gjenkjenne sangen, desto høyere ble latteren. Hans Kristian tok en usedvanlig klønete versjon av «Always On My Mind»; forskeren valgte, til Bårds overraskelse, en Tears For Fears-låt. Stine sang en ballade som var fullstendig ugjenkjennelig, men som appen tippet var en Carpenters-låt. Bård sang Michael Jacksons «Wanna Be Startin’ Somethin’», de andre begynte å klappe med, appen gjenkjente øyeblikkelig. Jubel.

Bård hevet hendene over hodet i en seiersgest. Var ikke applausen som brøt løs, villere etter hans opptreden? Bøyde de seg ikke dypere over bordet i latter? Elsket de han ikke litt mer? De ville ikke nekte en hjemkommen soldat den moroa han kunne få. Bård reiste seg og gikk bort til stereoanlegget, som besto av 240 watts gulvhøyttalere og en smarttelefon som strømmet komprimerte musikkfiler. Sånn var verden blitt, tenkte han, forenklet informasjon og overdimensjonerte utganger. Han merket hvordan de andre gjestene liksom fulgte han. Tenk hva han har vært gjennom, sa blikkene. Se sterke, solide, velfungerende Bård. Han trenger bare et øyeblikk for seg selv. Litt alkohol, en god låt. La han være i fred. Han slo av spillelisten som Hans Kristian hadde valgt for anledningen, Skandinavisk, snittet en The Knife-låt av på midten, og fant etter tretti sekunders leting en samleplate med Black Sabbath. En grøtet gitarakkord teppela rommet.

«Ja,» utbrøt Anniken Strøm med en fotballmammas knusende entusiasme. «Black Sabbath! Så kult, Bård.»

Lillian sto i entreen, kledd i en diger juksepels, og tok avskjed. Bård gikk bort, omfavnet henne og kysset henne på kinnet.

«Ikke gå,» hvisket han i øret hennes.

Hun gikk.

Så var han på kjøkkenet med Ellen, Hans Kristians kusine, som nå jobbet i et lydbokforlag, og som Bård bestemte seg for å forsøke å få til sengs, helt til lyset ved kjøkkenvasken avslørte millioner av hvite dun rundt kvinnens hake- og halsparti. Han unnskyldte seg og gikk på do. Fant frem Birgittes nummer på mobiltelefonen og trykket på den grønne knappen. Det ulte hest i øret hans. Birgitte. Hvorfor ringte han ikke i ettermiddag? Han burde ha ringt henne for lengst, han kunne ha fortalt henne hva som hadde hendt. Han måtte –

«Hallo?»

«Hei, det er Bård.» Han fant sitt eget blikk i badespeilet, men forsøkte å se vekk. Da hun ikke sa noe som indikerte at hun gjenkjente han, måtte han, ydmykende nok, ty til etternavn. «Bård Anderssen.»

«Å, hei, Bård. Hvordan går det med deg?»

«Fint, fint.» Han lo fortvilet idet han innså hvor enkelt det var å skjønne hva han egentlig ville. Alkoholen hadde lokket han utpå, men nå slapp den hånden. På nytt så han seg i speilet, blikket søkte dit, det var ingen vei utenom. En samtale var alltid to samtaler, det var den uttalte og det var den bakenforliggende. Nå var det usagte så overtydelig at det klang som en falsk annenstemme til hver eneste en av Bårds replikker.

«Ja, jeg har jo vært borte en stund.» (Jeg knullet deg og så forsvant jeg i seks måneder, vet du.)

«Er du på fest?»

«Ja,» svelget han. «Hvordan går det med deg?» (Er du sint?)

«Bra.»

«Så bra,» jublet Bård.

«Jeg er i Ljubljana med jobben denne uken.»

OK, så ble det ikke noe i kveld.

«Du, Birgitte, jeg lurer på …» (Jeg vet dette er skamløst, men …)

«Ja?»

«Det hadde vært hyggelig å møte deg.» (Det hadde vært hyggelig å ligge med deg igjen.)

«Klart det.»

«Vi kan ta en kaffe, en drink? Eller dra på kino.» (Vi kan knulle, knulle? Eller knulle.)

Etterpå skammet han seg. Det føltes som hans egen penis hadde stått med en pistol til nakken på ham under samtalen og tvunget han til å lese fra et manus. Han stilte seg foran toalettet og urinerte. Skammen varte ikke lenge, til det var han for full, og snart begynte pikken i hånden hans å dunke forventningsfullt. Ja ja ja. Han tenkte på kollegaen til Hans Kristian, Mette, som hadde sittet på den andre siden av bordet og ikke sagt så mye i løpet av kvelden. Hun hadde et søtt ansikt og store bryster. Var hun der ute fremdeles?

Han vasket hendene og ansiktet, dro de våte fingrene gjennom håret. Ute i stuen igjen skjenket han seg et stort glass vin, drakk halve i én slurk. Så var han på kjøkkenet, denne gangen med Leif Helltun, som pratet og pratet og pratet. Når Bård svarte, låt det som undersjøiske klemt. Kjøkkenet var som fylt med vann fra gulv til tak, alt svømte. Stemmene, musikken i bakgrunnen, alt var bare registrerbart i de nedre frekvensene, en dump rumling. Nå kjente han en boblende lykke over å være til stede. Han var hjemme igjen! tenkte han, om og om igjen. Han var hjemme!

Leif sa et eller annet om norsk forsvarspolitikk, men Bård hørte ikke etter, tok seg ikke engang tid til å finne en overgang til det han ønsket å snakke om.

«Faen, dere var gode,» sa han. «Bandet. Faen, så gode dere var.»

Bård og Hans Kristian hadde vært på konsertene deres på norske sommerfestivaler, hadde kjøpt debuten og andreplaten, som ble tildelt Spellemannsprisen. De hadde til og med sett dem i Berlin, på avslutningsturneen, da konserten sammenfalt med den årlige gutteturen.

«Joda, vi var ikke så verst,» sa Leif.

«Så hva er dette jeg hører om din tidligere bandkollega Andreas og hans nye band?» spurte Bård. «Er du med i planene?»

«Jeg har bare lest om det, jeg også, men jeg vet ingenting. Jeg ser han av og til.» Leif lot blikket gli over Bårds skulder og ut i rommet. Han så ut til å kjede seg hver gang han snakket om musikk og band. «Men det er klart, med tre unger så har jeg ikke like mye tid som før. Jeg snakket med Andreas i dag, faktisk.»

«Å ja?»

«Han ringte meg. Andreas har engasjert seg i Sandra-saken. Ja, han kjenner henne litt, tror jeg, så han har fått en haug med artister til å stille opp, de skal signere et slags opprop, og det er snakk om en støttekonsert. Han har hendene fulle. Han har det jo tøft om dagen, naturligvis.»

Da Bård ikke ga tegn til reaksjon, fortsatte Leif:

«Ja, altså, på grunn av det med søsteren, Cecilie.»

Bård la all sin vekt mot komfyren.

«Cecilie?»

Leifs ansikt smeltet.

«Du vet ikke det?»

«Vet?»

«At hun tok livet av seg. For en uke siden.»

Kjøkkenet ble tømt for vann, alt klarnet i løpet av sekunder.

«Ja, selvfølgelig,» kvekket Bård. «Cecilie. Forferdelig.»

Alle frekvenser kom tilbake, konsonanter, tamburiner, skvalderet, suset en lærer seg å holde ut. Ute fra stuen hørte han Anniken Strøms klingende latter.

«Det er en tragedie,» sa Leif. «Andreas er knust, stakkars.»

«Ja, selvfølgelig.» Bård blunket lenge nok til å rekke å vurdere om han skulle åpne øynene igjen. Denne mest nådeløse muskelen av dem alle. Var dette sant? Var dette virkelig?

«Cecilie,» sa Bård. «Selvfølgelig.»

«Ja, du kjente jo henne. Bedre enn oss andre. Hvor lenge var dere sammen, seks år?»

«Elleve.»

«Å, kompis,» sa Leif og la en hånd på Bårds skulder. «Da kjenner du det.»

Bård unnskyldte seg og gikk på badet igjen, hvor han ble stående og lese ordene på eskene og tubene som hvilte på toppen av Hans Kristians badeskap – det uforståelige resultatet av flere år med selvopptatt hypokondri: Oksypolyetoksydodekan, leste Bård, han knep det ene øyet igjen for bedre å se. Karmellosenatrium. Sakkarinnatrium. Lagoftalmus. Oljesyreoleylester. Postoperativ residivprofylakse. Metaboliserende CYP-enzymer. Redusert proteinsyntese. Renal utskillelse. Alfatokofero.

Han gikk ut i entreen, hvor Anniken Strøm dukket opp i synsfeltet, så nær at han kunne registrere at hudporene i ansiktet hennes var blitt større siden han møtte henne for første gang. Da hadde han vært vill av begjær. Nå følte han bare avsky.

«Du, Bård, jeg ville prate med deg. Hva med å la folk få høre historien din? Har du tenkt noe på det?»

«Anniken, jeg …»

«Det er så mange fasetter i det som hendte med deg, alt er liksom interessant. Vi må bare sette oss ned og finne ut hvordan vi skal gjøre det. Jeg kan sette Hans Kristian på saken. Dere er jo gode venner og kan finne ut av det. Hva sier du?»

Han måtte forsere dette hinderet og komme seg ut.

«La meg tenke på det,» sa han. «Det er litt vanskelig for meg akkurat nå.»

En hånd la seg over albuen hans og begynte å stryke.

«Selvfølgelig, Bård. Jeg forstår.»

Straks hun var ute av syne, tok han på seg sko og jakke og smøg seg ut. Han gikk ned til Slottsparken og fortsatte østover, krysset Pilestredet og Ullevålsveien, gikk forbi Vår Frelsers gravlund, nedover Telthusbakken. Cecilie var død. Cecilie var død. Var det sant? Var det virkelig? Han fikk lyst til å ringe faren, men det var for sent. Oslo var mørk og kald, og han puttet hendene i lommen. Han så ingen mennesker, men veiene var fulle av biler. En drosje senket farten idet han krysset Maridalsveien. Et øyeblikk vurderte han å praie den, men så løp han over gaten og inn i Kubaparkens mørke, og fulgte bruset fra elva. I natt måtte han gå.

Han måtte gå hele veien hjem.