Nicolai Houm

De håpefulle

roman

A

1

Julestrien

I

Så var det på tide å dra hjem og finne Fredrik i kjellerboden der han sikkert gjorde noe kjedelig med et par langrennsski, og sammen dra til fertilitetsklinikken for å få prøveresultatene. Dagene var liksom en halv time lange nå. Bare et lite pust av sol på snøhvite villaveier. Gylne blink fra blanke pansere. Synet av skolebarn som virret hjemover, høye på juleglede. I sladrespeilet så hun de overfylte plastposene i baksetet. Kanskje hun kunne komme til å like det, å skjenke gløgg og ønske dem alle velkommen, slik moren hennes alltid hadde gjort? Det kunne komme til å bli en god jul, hvis bare alt viste seg å være i orden der nede, med både Fredrik og henne, hvis det bare var snakk om å fortsette å sette kryss i kalenderen, fortsette å ta frem babyoljen med et beklemt flir.

Hun skrudde på blinklyset. Tre blink mot høyre. Tre mot venstre. Trommet raskt på rattet seks ganger. Og sa: Vær så snill.

Den første gangen de var på fertilitetsklinikken hadde hun vært ufin mot den eldre legen med oppkneppet, tannlegegrønn skjorte.

«Vi kan kanskje snakke litt om hva dere selv har gjort for å prøve å få barn?» sa legen.

Fredrik så på henne. Legen så på henne.

«Vi har prøvd vaginalt samleie. Vi trodde kanskje det var lurt?»

Hun hadde holdt på med den tonen en god stund. Overfor telefonselgere, flere offentlige instanser, en atten år gammel noldus på callsenteret til bredbåndsleverandøren deres, og en gang hun virkelig ikke kunne styre seg, moren til en av jentene i ballettklassen hun arrangerte hver tirsdag og torsdag kveld i kjelleren til kjøreskolen. Denne kvinnen kunne ikke forstå hvorfor hennes åtte år gamle, overvektige datter ikke fikk lære å danse tåspiss. Da hun gjenfortalte historien for Fredrik samme kveld, hadde hun skyldt på en kombinasjon av irritasjonsmomenter og bekymringer: Barnløsheten, selvfølgelig (det kunne offisielt defineres som barnløshet ettersom de hadde prøvd i over tolv måneder). At hun kjedet seg (kan du ikke ta et fag på Blindern, for eksempel?). At hun hadde en lillebror som var i Afghanistan (det føltes aldri virkelig). Også en sånn ting som at Zhu var på førstesiden av Aftenpostens aftennummer, i Sukkerfe-kostyme. Hun hadde faktisk bestemt seg for å ringe Zhu og gratulere. Men så oppdaget hun at hun hadde slettet nummeret hennes, og hun forestilte seg at hvis hun prøvde å nå henne på Operaen, ville Gunn på sentralbordet komme til å spørre henne om hun ikke snart skulle komme tilbake fra permisjonen og deretter prøve å resonnere seg frem til hvor lenge hun hadde vært borte fra Nasjonalballetten – neimen, er det over to år nå?

Lyset var i ferd med å forsvinne. En tynn, blå dis rant over grøftekantene, fløt som tidevann inn mellom bena på et lekestativ utenfor barneskolen. Hun husket at navnet hennes, Thea Lindberg, hadde vært det åttende navnet som ble ropt opp i klassen om morgenen, rett etter Christine Welhaven Landmark. Det måtte være tjueto år siden hun gikk i sjetteklasse, men det gjaldt å ikke tenke på tall. Tre blink mot høyre. Tre mot venstre. Berøre rattet seks ganger. Vær så snill. 41 år er pensjonsalderen for en danser i Nasjonalballetten. 4 er antallet blodprøver en kvinne må avgi i forkant av første konsultasjon på en fertilitetsklinikk. 7 er hvor mange ganger større risk en ballettdanser løper for å få spiseforstyrrelser enn en gjennomsnittlig kvinne. 9 er antallet ganger Thea Lindberg måtte sjekke om standby-funksjonen på tv-en på gjesterommet var avslått da hun satt barnevakt for en venninnes datter, i frykt for at tv-en skulle begynne å brenne og kvele barnet med giftig røyk mens hun lå og sov.

Det virkelig frustrerende med prøvene var at de ikke kunne påvirkes. Thea hadde hatt 5,47 i snitt det første året på videregående. Som femtenåring hadde hun danset pas de deux-en fra Romeo og Julie med en overbevisning som hadde fått overlæreren på Royal Ballet School til å reise seg og vekselvis klappe og vifte med hendene foran øynene. Hvis det hadde handlet om innsats, hadde hun etter kort tid kunnet avsløre for fertilitetsklinikkens ansatte et par fullkomne eggstokker, så fertile at de stilte andre kvinners forplantningsorganer i skyggen.

Hun kjørte den lange veien hjem fordi hun hadde god tid og fordi faren hennes hadde pleid å si at denne kjøreturen inntil markagrensen var så fin ved juletider. Hun kjørte forbi hestegården. Forbi golfbanen. Køllene hun hadde fått av Fredrik for to år siden sto fremdeles i garasjen. Hun kunne huske hvor urimelig hun hadde vært og hva hun hadde sagt til ham: at det var den tristeste og mest feilslåtte bursdagsgaven hun kunne huske å ha fått, at det skremte henne at han kjente henne så dårlig, eller valgte å overse hvem hun egentlig var, og en hel masse annet som bunnet i det åpenbare misforholdet mellom golfsporten og hennes fortid som politisk aktivist, klassisk danser osv. Men nå lå snøen skånsomt over det bølgende landskapet, og denne skamerindringen var dessuten som et sandkorn i forhold til det fjellet av urett hun hadde gjort mot Fredrik.

Hun trakk pusten og rettet seg opp i bilsetet, tenkte på det runde, lille ansiktet til venninnens datter, de lubne albuene. Jenta pleide å gripe pekefingeren hennes, og følelsen av den bulkete håndflaten som formet seg rundt fingeren gjorde at hun ikke klarte å røre seg. Første gang hun satt barnevakt, hadde venninnen rakt henne toåringen ute på trappen, ramset opp en masse instrukser som virket selvinnlysende (hun liker vann) og løpt ned mot bussholdeplassen med vesken på strak arm, slik kvinner som sjelden løper, løper. Hun husket at hun ble slått av hvor lite et menneske kan veie. Så kom det en sped tråd av frostrøyk fra jentas munn, og den blandet seg med hennes egen oppildnete pust.

De bare hjulsporene fikk piggdekkene til å synge mykt hele veien hjem. Hun svingte inn i Øvre vel, nabolaget hun motvillig hadde vokst opp i og motvillig hadde flyttet tilbake til. Huset Fredrik og hun hadde overtatt etter at moren hennes flyttet inn i en livsløpsleilighet en kilometer nærmere byen, var en stor og streng, nasjonalromantisk laftekasse i tre etasjer, bygd i mellomkrigstiden av de samme tømrerne som senere oppførte Quislings ørnerede på Leangkollen. Fredrik hadde interessert seg for husets historikk og tatt en del kostbare grep for å få frem dets opprinnelige preg, som lå skjult bak årevis med tilfeldig lappearbeid. Han likte å si at han holdt stand mot smakløsheten, og siktet til de nybygde bløtkakene som var i ferd med å bli i flertall i nabolaget.

Da hun trådte inn i entreen, kom Fredrik som forventet opp kjellertrappen.

«Thea?»

I hånden hadde han en skibrenner. Han stoppet et sekund for å se på henne. Hun sto med en matpose i den ene hånden og vesken i den andre. Det fregnete gutteansiktet hans var som balletten: Hun visste at hun likte det, men det var som om hun hadde glemt hvorfor.

«Skal jeg hjelpe deg å bære inn?»

Fredrik stilte skibrenneren på kommoden, så kom han bort og la de lange armene sine rundt henne.

«Det kommer til å ordne seg.»

Senere, på legens kontor, satte Fredrik seg på den stolen Thea hadde sittet på sist, og hun måtte sette seg på hans stol, noe hun tolket som et tegn på at de kom til å få en nedslående beskjed. Det måtte være hennes skyld at de ikke fikk det til, hun hadde pint kroppen for mye. Hun så for seg et tørt, overgitt landskap. På veggen til høyre for henne hang Joseph Turners Rain, Steam and Speed i en billig innramning – omtrent et år ut i permisjonen hadde hun begynt å lese gjennom alle bindene i et oppslagsverk om kunsthistorie som sto igjen i bokhyllen etter moren – og i det svarte feltet som snart ville bli overkjørt av Turners impresjonistiske tog, så hun sitt eget speilbilde. Hun fikk ofte høre at hun var vakker. Det var kanskje sant i et visst lys, men det lyset ble stadig sjeldnere. Rundt øynene og under kinnbena var skyggene skarpe. Nesen syntes å ta mer og mer plass, som om den hadde en plan om å erobre ansiktet.

Legen hadde ingen papirer foran seg, bare de store, tørre hendene som lå foldet på skrivebordet. Det slo henne at leger ofte pustet med nesen.

«Ok,» sa han, med øyne som rant over av profesjonell bekymring. «Det er gode nyheter og kanskje dårlige nyheter om hverandre. Ting som endrer … ting, ville jeg tro.»

Thea kjente at noe fløt opp fra underbevisstheten, en forutanelse som kunne bli til hånlig etterpåklokskap når den nådde overflaten. Fredrik så rett frem og rørte leppene uten at det kom en lyd. Legen holdt de bleke hendene foldet, men gang på gang strakk han ut alle fingrene så de liknet spredte vingefjær. Herregud. Kom igjen.

«Prøven din, Fredrik, for å begynne der, viser at du har det vi kaller azoospermi. Det vil rett og slett si sæd uten spermier. Det forekommer hos rundt 1 prosent av menn.»

Hun hørte Fredriks fortvilte utpust og orket ikke å se på ham. Legens hender lettet endelig og svevde trøstende mot Fredrik.

«For bare noen år siden var dette en nedslående beskjed, men det har skjedd mye på dette feltet. Nye metoder. Bioteknologiloven er blitt endret. Nå har vi faktisk en mulighet til å hente ut spermier fra testikkelen eller bitestikkelen.»

Thea forestilte seg denne prosessen. Vemmelsen virket nesten forfriskende.

«Vi kan snakke mer om det. Men først …» Legens tunge øyelokk gled igjen. Han vætet leppene og fortsatte å snakke med øynene lukket: «Det her er en ganske uvanlig situasjon som jeg må innrømme at har holdt meg våken noen netter. Med tanke på taushetsplikt, pasienthensyn … alt.» Han åpnet øynene langsomt. «Jeg var ikke sikker på om jeg skulle kalle dere inn samtidig, eller én av gangen. Det blir galt uansett.»

Vifteenheten til en varmepumpe over døren bak legen begynte å tikke, og det ble kaldere i rommet.

«Vi ble mildt sagt overrasket over blodprøvene dine, Thea … Det er jo visselig årstiden for jomfrufødsler. Men …»

Nå klarte heller ikke legen å se på Fredrik.

II

De lå ved siden av hverandre og pustet raskt og kjente ekkoet av hjerteslag fra tregulvet.

«Skulle ikke du pakke?» sa Joachim.

Linda himlet med øynene:

«Det var det jeg holdt på med, inntil det kom en idiot inn i rommet.»

Han hadde sneket seg inn på henne bakfra, og idet hun bøyde seg over kofferten for å finne begynnelsen på glidelåsen, hadde han sendt henne over ende på sengen med et perfekt dytt. Hun hadde bannet på svensk og rullet over på ryggen og grepet etter det som dinglet der morgenkåpen hans hadde åpnet seg, hvorpå han liksom foldet seg på midten og falt bakover, i fallet hadde han dratt henne ned på gulvet, og den tomme kofferten fulgte etter.

Han krøp tettere inntil henne, samlet morgenkåpeslagene og holdt fortsatt en hånd for skrittet, som var farlig nær kneet hennes nå. Det spennende ved å lekeslåss med Linda, var at hun ikke hadde noen anelse om rekkevidden av armene og bena sine eller hvordan hun skulle utmåle kraften i dem.

«Men er det ikke vanskelig å pakke når du ligger på gulvet?» spurte han.

«Herregud, jeg blir så lei av deg,» sa hun.

«Du har i alle fall kofferten her ved siden av deg, så du ikke trenger å strekke deg etter den.»

Hun satte seg opp og prøvde å vri hodet hans til siden, men uten kraft, lik en irritert frisør. Som et fredstegn la han en hånd på det ene brystet hennes. Gjennom stoffet i hettegenseren kjente han den alltid fascinerende, avstivede mykheten i behåen, og det fikk det øyeblikkelig til å vokse innenfor morgenkåpen. Men han kunne merke at blikket hennes ble dratt mot klesskapet, der det lå ting som skulle vært i kofferten. Hvis kvinner hadde så stor simultankapasitet som Linda ville ha det til, hvorfor var det da umulig for henne å tenke på sex og reiseforberedelser samtidig? Ikke at det gjorde ham noe. Ingenting gjorde ham noe nå. Han var lykkelig. Han grep etter ankelen hennes idet hun reiste seg, men hun smatt unna. Han rullet over på ryggen og pustet ut, minnet nakkemusklene på at de kunne slappe av, minnet hele kroppen på at han ikke lenger måtte ligge våken om natten og tenke på den kostbare ulyden fra et hjullager i bilen, eller skrive tantete konsulentuttalelser for et barnebokforlag i Bergen, eller sitte sammen med Linda og kalkulere, med kulepenn og svette håndflater, hvor mange vikarvakter hun måtte ta på pleiehjemmet for at de skulle klare å betjene de to forbrukslånene. Alt det lå bak dem.

Linda gikk ned for å hente toalettsakene på badet i første etasje. Joachim satte seg på sengen. Vinduet i hodeenden var akkurat så bredt at det rammet inn hele bukta og litt av fjellene på hver side. Glassklare, skulderhøye brenninger rullet inn og knustes mot stranden. Synet av den ene surfbare bølgen etter den andre som forsvant ut av verden urørt, fremkalte en pavlovsk reaksjon, overarmene spente seg og han kunne kjenne lukten av tang og vannets tåresmak, følelsen av våtdrakten mot kroppen. Flere ganger i uken, såfremt det var bølger, hadde Linda og han vasset uti sammen. Selv de gangene de ikke snakket til hverandre, og Linda gikk fem meter bak ham ned til stranden. Sammen med et innbilt behov for havutsikt når han skulle skrive, var bølgesurfingen selve grunnen til at de leide et hus her, langt uti havgapet på Vestlandet. Det kalde vannet som traff pannen som et slag med flat hånd når man dukket gjennom de første bølgene, og deretter piplet lutrende inn i våtdrakten, det hadde vært ren medisin, men dessverre også en veldig konkret form for eskapisme, mye lettere å hengi seg til enn å prøve å jobbe seg gjennom en skrivesperre, eller stake ut en retning i en økonomisk hengemyr. Men den tiden var over. Det kom til å bli akkurat slik han hadde forestilt seg da de flyttet hit. Han, forfatteren, og hun, som så for seg å bli fotograf, lange frokoster og turer oppi heiene og P2 som skulle slumre i bakgrunnen når de satt med hver sin laptop ved kjøkkenbordet. Og når de holdt på å bli sprø av at solen ikke nådde ned i dalen i tre lange vintermåneder, og det i tillegg var langt mellom gode bølgevarsler, skulle de ta en tur til Ålesund eller Bergen for å sette ting i perspektiv, bli småfulle sammen og sovne lykkelige i en hotellseng. Det var innen rekkevidde nå.

I ti år hadde Joachim Lindberg prøvd å betrakte seg selv som forfatter og prøvd å overbevise andre om det samme. Han hadde vært med i to forglemmelige antologier. Gitt ut en novellesamling som gikk så langt under radaren at han likegodt kunne beholdt den i skrivebordsskuffen. Forkastet rundt femti romanåpninger. Blitt refusert. I ti år hadde han bakset med dette misfosteret av et forfatterskap. Til gjengjeld var det bare gått tre måneder fra lanseringen av den nyeste boken hans til han var blitt millionær, om enn bare på papiret foreløpig. Han hadde bare rukket å få minstehonoraret for den nye romanen, et symbolsk beløp i forhold til hva han kunne vente seg ut fra salgstallene, hovedbokavtalen med Bokklubben og rettighetssalget etter bokmessen i Frankfurt.

Linda sto i døråpningen med stort, nyfønet hår. Selv den hektiske auraen hun hadde om morgenen, som sto så dårlig til hans morgengrettenhet, kvikkheten han forbandt med den svenske salmen «Var hälsad, sköna morgonstund», virket gullkantet nå. Å se henne usminket og fremdeles søvnig var rørende, som om også det var en slags nakenhet som var forbeholdt ham. Den gangen Linda tjente penger som modell, hadde hun vært med i kataloger for klesmerker som utga seg for å dyrke individualitet og ekthet og andre verdier som var salgbare blant unge mennesker etter årtusenskiftet. Hun hadde mellomrom mellom fortennene og en litt bastant avslutning på nesen og var ti centimeter for lav for en catwalk. Hun var den typen modell som ser oppnåelig og hverdagslig ut på bilder, men ikke er det i virkeligheten. Nå, noen år senere, hadde hun knapt forandret seg, men oppdragsgivernes preferanser hadde det, dessuten hadde hun kommet til at modellyrket var en blindvei.

Linda tvinnet hendene: «Vi må jo ikke kjøre, det går fly … jeg tenker på at du kanskje blir sliten, også trenger du egentlig den energien. Det er jo ikke det morsomste du vet, å feire jul med familien.»

For ett år siden, da alt var svart og de var så blakke at Joachim hadde måttet krype til korset og be om hjelp fra Thea – som i sin tur måtte spørre Fredrik fordi hun visstnok hadde svidd av hele brukskontoen på en speilvegg til en ballettskole – ville han tolket Lindas utsagn som at hun syntes han var sytete. Han slapp et par svarte Vans-sokker ned i kofferten, før han gikk bort til henne og dro henne inntil seg. Hun la hodet mot halsgropen hans, håret hennes luktet varmt og elektrisk. Selv ville han helst bevare blikkontakten i en omfavnelse, men da måtte hun bøye hodet bakover, og nå kostet det ham ingenting å gjøre det på hennes måte.

«Saken er at jeg gleder meg til å kjøre. Det kommer til å være sykt fint over fjellet nå,» sa han.

Han så tvilen i smilet hennes og holdt henne hardere og rugget litt på henne, som for å få minner om hans mindre stabile perioder til å drysse av. Det var virkelig sant: Han gledet seg. Han hadde lenge hatt et drømmebilde i hodet av en seirende ung mann som vender hjem, en feiret forfatter i sin beste alder, kledd i svart fløyelsblazer med skrikende oransje fór, en Moleskine notisbok på innerlommen i tilfelle nye ideer skulle melde seg, kontemplativt avslappet bak rattet, på vei over fjellet med en kvinne ved sin side som kunne vært en av de mystiske skjønnhetene i en amerikansk indie-film. Og nå var han denne mannen. I denne forestillingen ble selv en klar ulempe til noe romantisk: Han hadde ikke fått kjøpt ny bil ennå, og de måtte kjøre de nærmere femti milene i Lindas gamle, svenskregistrerte Polo.

Linda strøk ham over ryggen.

«Vi kan bytte på. Det går faktisk an å stoppe iblant også,» sa hun.

Joachim kom til å tenke på den lange perioden i fjor vinter da Linda nesten ikke hadde tatt på ham, med mindre han oppfordret henne til det. Det hadde gitt ham følelsen av å forsvinne.

«Tror du Thea også har rukket å lese den nå?» sa Linda.

«Boken?» sa Joachim.

«Ja, hva tror du?» sa Linda.

«Hun har ikke sagt noe om det.»

«Kjærlighetsrommet.» Hun sa det som en programleder i nattradioen. Han ble alltid pinlig berørt når noen sa tittelen på boken hans.

«Hun kommer til å elske den. Akkurat som alle andre. Hun venter sikkert med å si hva hun synes til du er der, i stedet for å ta det på telefonen.»

Han nikket.

«Jeg er så stolt av deg.» Hun slapp ham og studerte ansiktet hans i noen sekunder, før hun smilte og sa: «Jeg begynner å bære ut.»

Han sto igjen på soverommet og hørte Linda som kjempet seg ut gjennom entreen med Ikea-poser fulle av julegaver. Så dro han kofferten ned fra sengen og kjælte med det ruglete håndtaket mens han kikket en siste gang på bølgene. Han hadde ofte tenkt at surfingen sto i et misforhold til forfatterambisjonene, at dragningen mot noe så tanketomt som vannsport på en måtte kunne forklare hvorfor han ikke hadde lyktes som forfatter – før nå. Han hadde på et tidspunkt funnet trøst i en novelle av Dave Eggers som skildret et intelligent menneske som kavet på et stort nybegynnerbrett i Costa Rica. Det hjalp også å tenke på at Hemingway hadde vært en pasjonert sportsfisker, noe som heller ikke oste av intellektualitet. Men ellers virket surfing temmelig ulitterært og kroppslig og altfor livsbejaende for en ekte forfatter. Skuddet av adrenalin surfingen ga, syntes også å utsette all skrivetrang i et døgn. Og surfingen gjorde at han ikke så ut som et åndsmenneske. Når han en sjelden gang traff forfatterkollegaer, for eksempel på forlagsarrangementer, slo det ham at skuldrene deres var en del smalere enn hans, og mens han utstrålte noe irriterende friskt, syntes de å stråle innover. Han følte seg som en ufarlig kjempe og var sikker på at alle mistok ham for en av disse idrettsmennene som hadde fått hjelp til å skrive selvbiografi og sto på gjestelisten til dokumentar-redaksjonen. Nå kunne han smile over disse bekymringene også. Gjennombruddsromanen hadde nettopp surfing som bakteppe.

På vei ned trappen, med den tunge kofferten som han stolt fastslo at ville gitt en annen forfatter åndenød, tenkte han på den store overraskelsen som han skulle avsløre for Linda før de dro; planen som hadde tatt form da boken begynte å krype oppover på bestselgerlisten etter bare en måned. Først satte han kofferten i gangen og gikk en runde for å se at panelovnene var riktig innstilt og vinduene lukket. Rommene åpenbarte seg etter tur og ga ham en søtlig smerte i brystet. Linda hadde gjort det hun kunne med det lille de hadde til rådighet. Innredningen var hippieaktig og sommerlig, men underlig dunkel i det vestlandske miljøet, som en utstilling om California på sekstitallet der lyset har gått. Selv om Linda aldri ville sagt det rett ut, var han sikker på at hun tenkte på hvordan venninnene i Oslo og hjemme i Sverige levde. Det var ikke til å unngå, så mye tid og krefter venninnene brukte på å utbasunere selvtilfredsheten sin, med blogger om drømmehuset og baking av surdeigsbrød og babylykke og e-poster om karrieremessige høydepunkter og langferier i Thailand. Alt mens Linda tappert forsvarte livet som kjæresten til en surfer og mislykket forfatter. Under oppveksten i Øvre vel hadde privilegiene hans alltid fortonet seg som selvsagte, umistelige. Men det han etter hvert sto igjen med, var ikke verdt noe: de konservative endelsene, å vite hvor suppeskjeen skal plasseres, hvem som skal holde takk for maten-talen ut fra bordplasseringen, at det heter «god jul» frem til julaften og deretter «gledelig jul». De siste årene hadde han rett og slett vært fattig. Men det hadde jo også sin sjarm, innså han nå. Han angret på at han hadde kastet bort så mye krefter på å irritere seg over det sprukne linoleumsgulvet i huset de leide, haugene av spon etter borebiller som åpenbarte seg hver morgen. Det kom en liten rykning ved nesen, og han tenkte på en av de verste kranglene han hadde hatt med Linda, da angsten for aldri å lykkes hadde ridd ham som verst. De tingene han hadde sagt til henne! Selv om en del av disse tingene kunne tilskrives en dundrende fyllesjuke – kvelden før hadde han drukket nesten to flasker konjakk sammen med den nærmeste naboen, en styrtrik lakseoppdretter som ikke eide smak – var det så langt over streken alt sammen.

Han trakk pusten dypt og prøvde å tenke på de utrolige dagene i Frankfurt. Forlaget hadde spandert turen på både ham og Linda. De bodde på et hotell med gedigen metropolsk utsikt. Seks etasjer nedenfor rant en av disse brede, europeiske vannveiene som han forbandt med vin og krig og historie, men aldri husket navnene på. Linda sto ved vinduet og gråt av glede, med en halv minibar innabords. Han stilte seg bak henne og holdt rundt henne uten å si noe. Noen timer før hadde han lest fra en engelsk prøveoversettelse av boken. Han hadde stått på en scene i messehall 4. Linda hadde sittet på første rad sammen med en representant for forlagets agentur. De virket like nervøse som ham, og da han lente seg stivt inn mot mikrofonen og hørte sin egen pust og kjente blodet i ansiktet bli sugd ned i det oppjagete hjertet, var han redd de første ordene ikke skulle komme. Det var som en terskel i svelget som ordene måtte tvinges over. Men når det først var gjort, og han var forbi det første avsnittet og hadde vent seg til at stemmen hans lød både inni skallen og fra den andre enden av rommet med noen tiendedels sekunders forsinkelse, fyltes han av en uforklarlig kraft. Han gikk fra bare å lese setningene til virkelig å kjenne hva de betydde. Stemmen hans sendte ut de fremmedartete engelske ordene med tindrende klar innlevelse. Forsamlingen stilnet, ikke et raslende ark, hender samlet seg i fangene. Han strålte, en enslig lyskilde på scenen, og i de ni minuttene det varte – fire minutter lenger enn representanten for agenturet hadde anbefalt ham å lese – var de alle fanget i lyskjeglen hans. Han hadde våget seg til å se opp fra boken, der han hadde teipet fast arkene med den engelske teksten, og blikket hans møtte uforbeholden velvilje.

Morgenlyset var flatt og dempet da han gikk ut på trammen med kofferten. Han kjente skateskoenes flate hardhet mot betongen og tenkte at han burde ha hjulpet til med resten av bagasjen. Det hadde blitt en liten haug bak bilen. Samtidig trengte han jo ikke lenger å sprette opp ved Lindas minste vink for å avverge påstander om at han «bare sløvet» eller «utsatte skrivingen». Ute ved skjæret vugget en tråler i solskinnet, og noe blankt om bord sendte små gnister mot land. Lørdag morgen. Lyden av bølger, myk surring fra en traktor han ikke kunne se. Det lille samfunnet besto av tretti husstander spredt ut over den flate dalbunnen. I midten gikk en asfaltert vei. Fra der veien begynte ved en molo på nordsiden av stranden, til den slynget seg ut av bebyggelsen og opp i fjellet, var det to kilometer. Husene lå stille bak råtne stakittgjerder og plener av ren mose. 218 regndager i året etterlot strimer av irr langs eternittveggene, og takene var blitt bombardert av måker. Her og der fantes kjøkkenhager og avblomstrede bed, som eierne forsøkte å verne med levegger av det de måtte ha for hånden. Alt var fuktig. Alt rustet.

Han la hendene på smijernsrekkverket på trappen og speidet nedover veien. Om noen minutter skulle han avsløre for Linda hvordan deres lykke skulle se ut. Han hadde nemlig snakket litt med en av grunneierne om de fire målene med engmark nede ved bekken, bare forsiktige sonderinger foreløpig, men det kunne jo tenkes at ett av de målene, det nærmest veien, det som hadde fri sikt til hele den midtre delen av stranden, det kunne jo tenkes at det målet kunne skilles ut, med tanke på kommunens lemfeldige reguleringspolitikk ellers, og det kunne jo tenkes at det var plass på den tomten til et lite funkishus av betong, med høye, havvendte vinduer, og et tilstøtende anneks der han kunne skrive og Linda kunne eksperimentere i et gammeldags mørkerom.

Linda kom ut på trappen og smøg seg forbi ham. Han var nesten redd hun kunne høre hva han tenkte. Hun gikk bort til bilen og satte fra seg det hun hadde i hendene.

«Vi kommer ikke til å få med oss alt, Joachim.»

«Det er klart vi gjør det,» sa han, med den nye stemmen som lød så klar og sikker.

«Jeg skjønner ikke hvordan du klarer det,» sa Linda. Hun hadde tent en røyk og sto med armene i kors og beundret hvordan han gang på gang fant likheter mellom bagasjens form og hulrom i bilen.

«Jeg har det etter far.»

Han hadde fortalt henne sikkert tjue ganger om turene til familiestedet på Jomfruland og farens stasjonsvogn.

«Og du håper det er det eneste du har arvet etter ham,» apte Linda.

«Nettopp,» sa Joachim.

Han svingte hodet klar av bakluken og rettet seg opp i ryggen. Han var tretten centimeter høyere enn henne, atletisk, men noen kilo tyngre enn for ti år siden. Håret var fremdeles tykt nok til at han kunne buste det til på en kledelig ufrisert måte. Han følte seg yngre enn sine trettito år. Han ba Linda om et trekk, blåste røyken ut av munnviken og smilte til henne. Han merket at den beundrende glansen i blikket hennes var tilbake. Det var ikke mest på grunn av hva han hadde oppnådd, tenkte han, men fordi suksessen hadde gjenoppvekket ting ved ham som hun i sin tid hadde falt for. Han hadde bare vært midlertidig svekket av motgangen. Brettsport var kanskje ikke fullt så eksklusivt lenger. Vennene i Oslo ringte ham sjeldnere og sjeldnere. Det hadde begynt å bli langt mellom invitasjoner til fester, konserter og vernissasjer, som jo uansett var femti mil unna. Men han hadde hele tiden følt at han var i besittelse av en grunnleggende kulhet av det varige og ekte slaget. Noe helt annet enn den nye kulheten som var til salgs på Hennes og Mauritz for 300 kroner (uautentisk band-t-skjorte, pilotbriller og LP-veske), noe helt annet enn å ha flest mulig venner på dette nye nettstedet Facebook, smaksette alt med koriander, feriere på Cuba eller være begavet med Steve Jobs nyeste sjelfulle hardplastapparat. Føkk det. Virkelig.

«Før vi drar, kjære …» Han tok armen hennes som en attenhundretallskavaler og begynte å lede henne i retning av stranden.

«Skal vi se på bølgene?» spurte hun.

«Det også.»

Hun strittet litt imot, og hånden hans gled ned over armen hennes.

«Kom, da.»

Hun fniste og lurte på hva som var på ferde.

«Det er noe jeg vil vise deg. En mulighet som har åpnet seg. Nå sier jeg ikke mer.»

Det føltes plutselig som om han bare innbilte seg at de begge, i svermeriske stunder, hadde fantasert om det lille drømmehuset. Gresset sto stivt og gult mellom åpne felt med sand, og for hvert skritt brøt de gjennom en frossen skorpe. Det var en viss risiko knyttet til denne overraskelsen. De to årene de hadde bodd her hadde vært stormfulle, i enhver betydning, og inntil det plutselige gjennombruddet med boken kastet om på alt, hadde de kranglet altfor ofte, og begge hadde i opphisselsen gjort et nummer ut av at de savnet byen. De hadde fått færre besøk enn ventet, og når venner en sjelden gang tok turen, ble de begge lamslått av hvor klamt og intenst det var å leke vertskap, særlig hvis det var snakk om et annet par. Men Linda likte stedet, det visste han, hun elsket å surfe, det var fotomotiver overalt.

Stranden kom til syne med et bredt, hvitt bånd av frost der bølgene ikke nådde opp. Han stoppet opp på en sandflekk som virker glattere og bedre enn de andre.

«Du husker det huset vi så i det bladet?»

Linda svarte ikke.

«Det du syntes var så fint.» Hjertet hans banket fortere.

«Ja.»

Han tok hånden hennes. De skalv ørlite begge to. Han trakk pusten hakkete, beskjemmet over sin egen nervøsitet.

«Jeg tenkte vi kunne bygge et sånt hus her.»

«Tuller du?»

«Nei.»

Ansiktet hennes var helt åpent og barnlig og umulig å tolke.

«Ja, vi trenger jo ikke være her hele tiden, men en base, liksom.»

«Her?» sa Linda.

«Vi vil jo bo nær havet, og du synes jo byen …»

«Nei, jeg mener her.» Linda pekte med den ene støveltuppen mot marken. «Hvem er det som eier det?» stotret hun frem.

«Jarle.»

«Har du snakket med ham?»

«Ja.»

«Du er sprø!»

«Men vil du det? Synes du det høres ut som en god idé?»

Hun snudde seg mot ham og grep den andre hånden hans.

«Ja … Hva tror du? Ja, ja, ja!»

På vei tilbake til bilen småløp de som barn og gjenopptok knuffingen fra tidligere på morgenen. Da de steg opp av den sandete grøften og sto på asfalten og hadde femti meter igjen, stilte Linda seg foran ham, ungpikeaktig med smale skuldre og hendene i jakkelommene.

«Jeg visste at du skulle få det til, Joachim.»

Han så demonstrativt over hodet hennes. «Gjorde du virkelig det?»

Det var ikke noe problem å tillate seg denne skarpheten, så solid som stemningen var, men han var ikke sikker på hvor skarpheten kom fra.

«Jeg var aldri i tvil,» sa Linda, uten å høres det minste forulempet ut.

«Bra.»

Joachim åpnet bakluken på bilen for å sjekke at de hadde fått med seg alt. Linda satt i passasjersetet, hun hadde allerede kippet av seg støvlene og lagt bena opp på dashbordet. Det slo ham at han var blitt så gammel at han dobbeltsjekket ting, det slo ham at han i det hele tatt hadde noe å dobbeltsjekke, han som var familiens notoriske rotehode. Det virket plutselig som en evighet siden forfatterstudiet ved høyskolen i Bø, en evighet siden den første store reisen langs kysten av Frankrike og Portugal og Spania med brett på taket, da han til slutt tok en ferge til Lanzarote og tilbrakte flere måneder der, en reise som for øvrig endte med at han overtalte Christoffer, som hadde fløyet ned for å besøke ham, til å prøve kokain, noe som fikk nokså store konsekvenser.

Idet han smekket igjen bakluken, syntes han at han hørte en pipelyd fra jakkelommen. Han la hånden utenpå lommen og sto helt stille. Det hendte en sjelden gang at en tekstmelding lurte seg ned i dalen, selv om de gjerne skrøt til venner i hovedstaden av at de ikke hadde mobildekning. Han tok noen skritt bort fra bilen, holdt telefonen ved hoften. Det var antakelig enda en gratulasjon, eller nok en passe hyggelig og nevrotisk påminnelse fra Thea om å huske Lindas vegetarmat, eller en generell oppdatering fra Afghanistan. Han tok frem telefonen og trykket på «Les melding». De svarte pinnebokstavene dukket opp på skjermen, og mens han leste, trakk verden seg sammen omkring ham:

Jeg vet at det ikke er du som har skrevet boken. Det er over.

III

Grenader Sørlis dorullnisse liknet til forveksling de andre dorullnissene. Det samme bomullsskjegget, den samme røde filtluen, de samme skittenhvite fingeravtrykkene. Christoffer Lindberg holdt nissen opp og gjengjeldte sprittusjsmilet. Han kjente en varm sårhet i øynene som ikke bare kom av klimaanlegget i teltet. Han håpet det ikke var sant, det han hadde fått høre om Sørli kvelden før. I de få timene han fikk sove før reveljen, hadde han drømt om en mann som ble sparket så mange ganger i magen at han revnet og slapp ut en svart, oljeaktig væske. Han satte nissen ned igjen på langpannen som var utlånt fra messa og reiste seg fra klappstolen han satt på. Englene som soldatene også hadde fått lage – og som han med glimt i øyet hadde brukt som påskudd til å snakke om Daniels bok og det verset der erkeengelen blir omtalt som ham som verner dine landsmenn – hadde felt glitter på langpannen, og nå hadde han fått dette glitteret på håndbaken og gjorde et halvhjertet forsøk på å blåse det bort. Han var alene i velferdsteltet. Det var stille, bortsett fra lyden av klimaanlegget og noen iltre tyske stemmer fra den andre siden av teltveggen, stemmer som, når de ikke kom i følge med synet av moderne flecktarn-uniformer, var umulig ikke å forbinde med en annen og langt større tysk krigsdeltakelse. På denne tiden i morgen ville han være om bord i en chartret Focker på vei til Kabul, for deretter å fly hjem til Norge via Tyrkia. Det føltes som en stor, rød blomst var i ferd med å folde seg ut inni ham, og nå ventet den bare på hans mest romslige øyeblikk. Det var alle minnene om tiden her. Alle han måtte dra fra. Og samtidig savnet etter de der hjemme. Julefeiringen som sto for døren, med moren og Thea og Joachim. Men det siste var selvopptatt melankoli, sa han til seg selv, i grell kontrast til alvoret med grenader Sørli.

Han visste at han måtte foreta seg noe. Den afghanske morgenen stakk de støvete fingrene sine inn gjennom en sprekk ved gulvet. Sørli og resten av soldatene i NSE var antakeligvis i messeteltet og spiste frokost. Overraskende mange av dem hadde vært og hentet julepynten de hadde lagd, selv om Christoffer egentlig hadde tenkt at disse tingene skulle bli stående og skape stemning i det altfor hvite og plastdunstende velferdsteltet. Kanskje de sendte nissene hjem til mødrene sine, for å la dem minnes de små guttene og jentene som hadde vokst til store, uniformerte kilder til bekymring. Kanskje kom grenader Sørli til å hente sin nisse også. Var det det han sto og ventet på?

Sørli var en landsens gutt som de fleste av soldatene som ble lokket av utenlandstjeneste, med runde kinn som skinte av nylig overstått barndom. Sterk og pålitelig når det gjaldt, men også fra første stund klassens klovn. Han var den som tegnet bart på sovende lagkamerater og fant de rareste ting å ake på i det afghanske slapset. Han var som en maskot, også for befalet, og fikk mer spillerom enn de fleste, som den gangen det ble oppdaget at han gikk omkring med en løs patron som var gravert med den forrige kontigentens produksjonsnummer, et problem ettersom man ikke hadde kunnet spore patronen tilbake til ham om han hadde fått det for seg å bruke den. Sørli hadde forklart, med revystemme, at patronen hadde ligget i vesten da han fikk utdelt den, og at han trodde at alle skulle ha én patron hver, i tilfelle de mot alle odds skulle treffe på en talibaner. Det var en passe fordekt kritikk av de norske oppdragene, og sparket gikk langt oppover og moret befalet, som delte soldatenes misnøye med at politikerne ikke ville sende dem sørover, til den virkelige krigen. Men det med patronen var ingenting mot det Sørli angivelig hadde gjort nå.

Christoffer skjøv stolen inntil bordet. Han hadde ikke lyst til å gå noe sted. Han kjente en kraftløshet, influensaaktig, det motsatte av den driftigheten som hadde pisket ham gjennom vaffelsteking og prekenskriving i snart åtte måneder. Han hadde trodd at oppdraget var utført. Han hadde gått gjennom alle rutinene med feltpresten som skulle avløse ham – en litt uengasjert nordlending som han antok hadde mistet troen – og så dukket denne saken med Sørli opp. Han var redd lysten til å bli værende i velferdsteltet, vegringen mot å gå ut og ta tak i denne siste uforutsette oppgaven, var feighet. Kanskje var det dette soldatene snakket om når de snakket om frykten for å stivne under et skarpt oppdrag? Han skulle gjerne bedt til Gud om styrke, om det ikke var for at Gud var blitt så utspredt og utilgjengelig i det siste. De tyske stemmene hadde stilnet. Han kneppet uniformsjakken. Minst tre soldater hadde bevitnet det Sørli gjorde på skytebanen. En av dem hadde han allerede snakket med. Nå måtte han finne de to andre. Men uten at Sørli fikk nyss om det, og befalet måtte holdes utenfor inntil videre.

Utenfor var himmelen ensfarget og tanketom. Han gikk mot messeteltet i håp om å finne de to vitnene. En C-27, med sin tilsynelatende flygeudyktige, gravide fasong, deiset ned fra himmelen og forsvant bak en teltvegg, i retning flystripen. Sørli hadde sluppet gjennom maskene. Han kom riktignok på noen av gudstjenestene, men satte seg alltid bakerst i kapellet. Der la han fra seg alle sprellene, som om han selv var lettet over å slippe dem, og satt helt urørlig fra inngangssalmen til avslutningshilsenen. De andre soldatene hadde med jevne mellomrom oppsøkt Christoffer og takket ja til en snus eller en kaffe og sluppet sine store, tålmodige kropper ned på stolen og sett i gulvet før de langsomt, og ofte med overraskende innsikt for alderen, lettet sitt hjerte. De snakket om konflikter med soldatkamerater og overordnete, skuffelsen over oppdraget, skuffelsen over lokalbefolkningen med sine spyttklyser og steiner, skuffelsen over kjæresten der hjemme, som kanskje ikke var så trofast når alt kom til alt, og om frykten for å dø – det siste temaet hadde begynt på topp og raskt dalt i popularitet etter som det ble klart hvor lite action de fleste i Mazar-e Sharif kom til å se. Christoffer hadde gjerne villet ha disse samtalene med Sørli også, men Sørli hadde avfeid ham med sleivkommentarer. Han var en av dem Christoffer ikke nådde, og det forklarte noe av samvittighetsnaget hos den unge feltpresten, når denne Sørli nå, ifølge ryktet, hadde gått hen og slått en ubevæpnet, eldre afghaner halvt til døde med geværkolben på skytebanen.

Det harde, grå underlaget mumlet under støvelsålene hans mens han gikk. Lys og skygge og lys og skygge etter som han passerte åpninger i teltrekkene. Utenfor messa svevde en liten, gyllen sky av tobakksrøyk, og det var oppbruddsstemning. Der, i utkanten av klyngen, så han grenader Gaute Evensen. Etter å ha forsikret seg om at feltprestens taushetsplikt også gjaldt opplysninger om reglementsbrudd, hadde han fortalt om Sørlis oppførsel på skytebanen. Evensen hadde oppsøkt Christoffer i velferdsteltet, som gjerne var mer uforstyrret enn kapellet der soldater kom inn for å tenne lys. Han hadde ikke villet møte Christoffers blikk, som om han selv hadde gjort noe skammelig. Nå sto han i sin egen lille røyksky. En stille sørlending som etter de andre soldatenes smak var litt for opptatt av å videreføre disiplinen fra rekruttskolen og litt for henfallen til å legge seg i køya med blikket inn mot veggen. Christoffer hadde holdt et øye med ham. De andre soldatene, særlig Sørli, hadde med tiden blitt mindre hyggelige mot Evensen. De utforsket grensen mellom kameratslig mobbing og noe annet, noe uakseptabelt. Men Christoffer hadde ikke funnet en god anledning til å gripe inn. Det var så hårfint, dette spillet, det kunne minne om tonen mellom skolejenter. Men det var klart at Sørli ikke likte Evensen, og at Evensen ikke likte Sørli, og at de fleste holdt med Sørli. Det ga Christoffer et lite håp om at Evensens versjon av hendelsen på skytebanen var tendensiøs. Han håpet det for Sørlis skyld, men tenkte enda mer på den sivile afghaneren. Risken for at denne mannen var blitt hardt skadet, at han lå for seg selv uten medisinsk tilsyn, hadde i løpet av natten og morgenen blitt til en krevende forestilling, et virvar av blodige lakener og smertestønn som fulgte Christoffer inn og ut av søvnen. Mens han nærmet seg messeteltet og kjente lukten av mat, ble all denne medfølelsen til kvalme.

Mange tilsynelatende verdiløse ting hadde en verdi for folket i denne utpinte nasjonen (som egentlig ikke fremsto som en nasjon, men mer en sammenslåing av stammeområder). Tomhylser var én av disse tingene. Voksne menn kastet seg på alle fire på skytebanen og krabbet om kapp i støvet etter de små, gylne skattene som vinglet ut av utkasterne på soldatenes geværer. De rullet omkring og slo hverandre til blods i håp om å sikre seg noen gram av den salgbare messingen. Og det gjorde det ofte umulig å gjennomføre skytetrening. I den interne sjargongen, som gjerne sto i skrikende kontrast til den sanksjonerte, fredsarbeidaktige ordbruken, var disse desperate skrapsankerne blitt hetende «hylsejallaer». De måtte tvinges bort, dyttes av gårde. De var påminnelser om at man grep inn i en kultur der vold fremdeles var det tydeligste språket. De utfordret soldatenes uskyldige menneskesyn, som fulgte av en trygg oppvekst, KRL-fag på skolen, tolv timers etisk kursing under førstegangstjenesten og feltprestens innsats under forberedelsene til oppdraget. De legemliggjorde selve skuffelsen til unge nordmenn som ikke bare ønsket å rake inn penger og komme seg bort fra hjembygda, men også trodde de kunne gjøre noe godt. Det gjorde ikke godt å dytte tannløse afghanere bort fra standplass som om de var dyr. Ikke var det lett heller. Det kunne hende at Sørli hadde gått for langt.

Christoffer ble stoppet av soldatene som sto utenfor messa. Sørli var ikke blant dem. Heller ikke de to andre soldatene som hadde vært med på skytebanen og angivelig hadde bevitnet det samme som Evensen.

«Er det hjem til jul, nå?»

Noen klappet ham på skulderen. Noen sa noe vittig om den nye feltpresten. Alle lo, og inni kommentaren var det en beklagelse over at Christoffer snart skulle forlate dem. Han så ned i bakken, og øynene hans forbandt den fordekte komplimenten med en liten, gyllen stein ved støveltuppen hans. Han husket det kontigentsjefen hadde sagt til ham, en gang de satt ved siden av hverandre i et lite propellfly på vei til Meymaneh. De hadde vært alene i flyet, bortsett fra de to pilotene og mannskap fra kontingentstaben som satt utenfor hørevidde. Samtalen hadde dreid i en fortrolig retning etter at kontingentsjefen fortalte om «kjerringa si» som så vidt hadde overlevd strupekreft, og de – etter hans eget skjønn – utilgivelige tankene han hadde hatt om utroskap mens hun var syk. Kontingentsjefen sa at få mennesker gjør det gode på automatikk. Han mente man kunne se på øynene til et menneske som ble stilt overfor et moralsk problem som krevde øyeblikkelig handling, at de tok et valg, et brøkdels sekund der alle hensyn ble veid opp mot hverandre – selvoppholdelse, egen vinning, nestekjærlighet, plikt, sosial belønning. Kontingentsjefen fortalte at han hadde lært seg å registrere dette lynraske, kalkulerende uttrykket hos soldater. Senere hadde han gjenkjent det hos sine egne barn.

«Men så er det noen få som ikke trenger å ta et valg. Det riktige er en ryggmargsrefleks,» hadde han sagt. «Sånne som deg.»

En sommer, halvveis ut i teologistudiet, hadde Christoffer vært på ferie i Roma sammen med studiekameraten Claus Riis. De hadde tatt en dagstur til Anzio, der de lå på stranden og røyket sigarillos og drakk kaffe fra studiekameratens termos med logo fra Lillehammer-OL. De snakket om jenter og diskuterte hvorvidt man kunne synde i tankene, og etter hvert som nikotinen og koffeinen og solen gjorde sin virkning, sammen med synet av lokale jenter som passerte ustøtt på sanden med skoene på, to og to og tre og tre, med underarmene ut til siden og knekk i håndleddet og lange negler, ble det til at de innrømmet de hesligste fantasiene sine for hverandre. Og dermed måtte konklusjonen på den teologiske funderingen være at tanken er fri.

På vei tilbake til Roma og pensjonatet, der Jesus ventet på korset av ibenholt over sengene deres, stoppet toget mellom to stasjoner for å vente på signal. De var alene i kupeen og satt tvers overfor hverandre, Christoffer med ryggen mot kjøreretningen. Utenfor vinduet kunne de se en opplyst rand av en høy konstruksjon fra romertiden, glødende og skjør i mørket, som var så annerledes enn mørket hjemme. Rett nedenfor skinnegangen lå en stor parkeringsplass for rutebusser. To kvinner krysset plassen med hvert sitt barn i armene. Barna var egentlig for store til å bæres, og sprellet slik at kvinnene måtte stoppe opp og samle dem i favnen. Det sykelige, blå lyset fra høye strålekastere over parkeringsplassen og hastverket deres og ansamlingen av stygge, gamle busser, sett gjennom det firkantede togvinduet, fikk Christoffer til å tenke på tv-innslag om flyktninger. Noe fra Bosnia, eller kanskje fra en grenseovergang ved Tijuana, filmet med UV-kameraet til en grensepatrulje.

De to kvinnene stoppet opp bak en buss som gikk på tomgang. Mens den ene kvinnen kikket omkring seg, satte den andre seg på kne, med barnet i armene. Hun trakk et sjal over sin egen nese og munn, før hun tvang barnets hode inn i den svarte røyken som ble spydd ut av eksosrøret på bussen.

Claus Riis rykket til. «Hva er …» Men så beveget munnen seg ordløst.

«De dreper barnet!»

Christoffer var på bena. Hodet summet som når man legger øret inntil en konkylie. Ingen klare tanker, bare urgamle signaler. Kvinnen fortsatte å holde barnet inni skyen av eksos. Claus’ hender lette i luften etter noe å foreta seg.

«Få opp vinduet,» skrek Christoffer, mest til seg selv.

Han tok tak i metallisten i overkanten av glasset og prøvde å dra det ned. Fingertuppene hans hvitnet, men vinduet lot seg ikke rikke. Reisehåndboken Claus hadde hatt i fanget – Lonely Planet Rome City – lå oppslått på gulvet, og det så ut som en del av Claus ville plukke den opp, mens resten av kroppen strittet imot. Barnet kastet på seg i morens armer og hodet var innhyllet i den fete, blå røyken.

Christoffer bet tennene sammen og hang etter fingertuppene i vinduet. Han ropte av full hals:

«Heeeey! No. No. Stop …»

Men lyden slo tilbake i kupeen, og et blaff av vind blåste eksosen til side og avslørte det stille ansiktet til barnet og den slappe, blå munnen som kvinnen nå førte helt inntil eksosrøret. Christoffer kastet seg rundt og rev opp døren. På vei ut av kupeen kolliderte han med konduktøren, som hadde hørt ropene.

«Non te la prendere!» sa konduktøren og viftet med hendene foran seg.

Christoffer grep armen til konduktøren og prøvde å dra ham inn i kupeen og bort til vinduet.

«Calma!»

«No, look. She’s killing …»

Han fortsatte å hale i konduktøren. Til slutt rev konduktøren til seg den ene armen og fikte til Christoffer med baksiden av hånden. Christoffer holdt seg til kinnet. Han kunne ikke kjenne at det gjorde vondt. Konduktøren børstet bort noe usynlig fra uniformsermet, så fulgte han Claus’ blikk og gikk sakte bort til vinduet og kikket over skulderen, i tilfelle den ustabile turisten skulle gjengjelde slaget. Konduktøren pustet dypt, brystet svellet innenfor den grønne jakken. Det virket som det gikk flere minutter. Lenger enn noe barn kunne holde pusten. Så snudde han seg mot Christoffer. Uniformen var blank på knærne, stoffet var så tynt der at det så ut som det lengtet etter et hull.

«Why you thinka the child sit still with the mother for too longa?» sa konduktøren.

«What?» Christoffer tørket bort en tåre med håndbaken. Han hadde en vond smak i munnen. Hele dagen på stranden uten mat. Sigarillos.

«When she beg. Why you thinka the child sit still?»

Annethvert ord endte i en ufrivillig a. Men han gestikulerte ikke som en italiener, bare sto stille og stirret på Jesus-fisken på Christoffers t-skjorte, noe Christoffer tolket som skamfullhet.

«Not killing. Just sleep more.»

De siste milene inn til Roma. Mørke. Tunneler. Vognens slingring og hjerteløse bremsehvin, folketomme, bleke plattformer med bakteppe av svarte trær som blekkskyer, inntil et varmt vindkast spredte grenene og en lysreklame eller et opplyst vindu skinte igjennom.

Slik han følte det nå, med Claus tvers overfor seg i kupeen, fortsatt med reisehåndboken i fanget, og andre reisende som gled forbi glassdøren og forsvant ut på stasjoner med stadig mer bylys og trafikklyd, kunne det han hadde sett, få ham til å oppgi kallet sitt, omforme livet sitt, kaste seg ut i den virkelige verdenen, blant folk og djevler. Det kunne få ham til å glemme de mange reglene han hadde satt opp for seg selv, legge bak seg de usigelig slitsomme anstrengelsene for å forstå hvorfor han var til. Han kunne dra hjem, droppe teologien, få en vanlig utdannelse og en godt betalt jobb, albue seg frem og bakvaske andre og finne glede i å ha en mobiltelefon som var så ny at den ikke var til salgs i Norge ennå, snyte forsikringsselskapet sitt og stemme på det partiet som gagnet ham på kort sikt, men var totalt usolidarisk. Han kunne bygge en altfor stor hytte midt i en ømtålig naturperle og finne en enkel kvinne og mase til hun tok en brystforstørrelse og oppdra to barn til å betrakte verden som en hore som sto til deres disposisjon så lenge de hadde penger.

Han kjente ikke igjen sine egne tanker. Dette var noe nytt. Det var vrede. Han måtte finne noe å klamre seg til. Det måtte henge en gren også over denne elven. Han så på Claus, som bladde i boken uten å lese. Skuldrene hans rørte seg med togets vugging. Christoffer la hendene på lårene, kjente på stripene i de oppbrettede kordfløyelsbuksene. På gulvet var det blitt flere sandalformete omriss av sand, og han så for seg at noen i en vognhall midt på natten skulle støvsuge det opp med en viss tilfredshet.

«Det er nøden, Claus, som tvinger dem til å …»

Claus ristet på hodet. «Det var jo ikke akkurat skrikende desperasjon, det der. Hun ene var jo søren meg feit. Det var ikke den aller siste utveien.»

Christoffer gned fingrene over neseryggen. Han hadde vondt i hodet. Han tenkte at det ville hjulpet å drikke noe annet enn kaffe. Vinduet var mørkt og speilet ham. Det tykke håret, de sørgmodige øynene, trekkene som gjorde ham så forskjellig fra den vakre søsteren og den blonde broren. Det var fra morens siden av familien han hadde arvet dette mørke utseendet, men hos moren hadde det bevirket en fremmedartet skjønnhet, ikke dette fromme og hundeaktige.

«Men, liksom, morsfølelsen. Du skulle tro at biologien alene sørget for at …»

Men Christoffer var så trett.

Den kvelden brøt de vanen med å kjøpe kjeks, ost og Snickers og sitte på hver sin seng, med hver sin bok – Alex Garlands The Beach og et sammendrag av Summa Theologica i paperback – og veksle tankefulle ord om backpacking og lattervekkende ord om Aquinas syn på masturbasjon. De følte seg ikke lenger som filosofisk anlagte verdensborgere med store hjerter og små krav til komfort, de hadde ikke appetitt, de orket ikke tanken på kjekssmuler i sengen. Og da Christoffer stilte seg ved den franske balkongen og sugde i seg nok en sigarillo, hørte han Claus hulke i sengen bak seg. Christoffer bøyde seg og stumpet den brune sneipen på gesimsen og lukket døren mot Romas bølgende nattestøy. Claus satt oppå pleddet i bare underbuksen og så på ham med røde øyne. Han ristet på hodet og pekte, som om han skulle til å beskylde Christoffer for noe. Christoffer satte seg på sengen og la armene om Claus, som luktet tårer og sand og en skygge av den nervøse svettelukten de begge hadde spredt i togkupeen. Med haken rett over den nesten hårløse toppen av Claus’ alvorlige hode, så Christoffer ned på den fregnete kroppen som skalv når han trakk pusten, bare lange lemmer og utstikkende hofteben. Joachim hadde mange ganger, og ikke alltid på spøk, beskyldt Christoffer for å være homoseksuell. Selv om Christoffer ga inntrykk av at han synes det var så søkt at det var morsomt, og gjerne svarte broren med et knyttneveslag mot det ømme BCG-arret (slaget var alltid så sleivete utført at det bare underbygde brorens påstand), ledet disse beskyldningene ofte til at han lå i sengen om kvelden og ramset opp for seg selv det han mente var tegn på at det kunne være sant: det manglende konkurranseinstinktet, de brede hoftene, det at han hadde krøller, det at han hadde gitt bort serviettsamlingen sin til Ove Lund Henriksen i parallellklassen. Bare det at han hadde hatt en serviettsamling. Men han kunne fastslå nå, som så mange ganger før, der han satt og holdt rundt den nesten nakne studiekameraten, at det ikke var tilfelle. Men det skulle sies at åpenbaringen av Claus’ hvite underbukser med høyt liv og strikk rundt bena, som på benklærne til Mikke Mus, ville utslettet enhver lyst uansett fortegn. At han følte kjærlighet til Claus Riis, var det likevel ingen tvil om. Den samme kjærligheten han skulle komme til å føle for unge, norske soldater i Mazar-e Sharif. Det samme kjærligheten han tidligere på kvelden, på toget, var blitt så brutalt opplyst om at ikke var universell eller grunnleggende eller mer naturlig enn dens rake motsetning.

Claus gjemte ansiktet i hendene.

«Det kommer kanskje til å gi mening, Claus. Etter hvert. Vi må bare la det synke litt. Det kommer noen sånne slag. Ikke sant? Det kommer mange sånne.»

Christoffer visste hvorfor det var han som trøstet Claus og ikke omvendt. Prestesønnen Claus hadde vokst opp med ubestridelige sannheter, følgelig var han lett å skuffe. Christoffer derimot, var blitt frelst. Han hadde en helt klar mening om å ha møtt Jesus, bare én gang riktignok, og på en spansk ferieøy av alle steder, men den oppfatningen lot seg ikke rokke.

«Men hvordan skal man leve med det? At Gud lar det skje?» klaget Claus. Den hårløse flekken på hodet hans var blitt flammete.

Christoffer klappet Claus på ryggen. Det fantes ikke noe svar på disse spørsmålene, ikke i Bibelen og ikke i pensum, det fantes bare ulne funderinger som liknet unnskyldninger, og Claus visste det like godt som ham. Det var ikke matematikk de holdt på med. Han fikk bare trekke opp en trøstende tanke som fra en sekk, og håpe det hjalp.

«Ved å tenke på at det absolutte meningsløse ikke blir det siste,» sa Christoffer.

«Jo, men jeg lever her. Jeg lever nå. Det er dette jeg ser av skaperverket.» Claus ristet i armene hans.

«Det at det er så krevende å tro, gjør ikke det at det er enda mer verdt?»

Christoffer kjente at Claus rykket så vidt på skuldrene. Han prøvde å tenke seg til ansiktsuttrykket hans. I naborommet var en høylydt kvinne misfornøyd med en høylydt mann. Det var bare enda mer av det mørket som hadde overveldet dem på toget, men på en måte styrket det Christoffers argument.

«Fornuften kan jo ikke svare på alt,» sa Christoffer.

«Hold kjeft ‘a, Job,» sa Claus plutselig. Så fniste han litt.

Christoffer lo og dyttet Claus bort. Han følte en enorm lettelse. Hvis Claus hadde fortsatt å pirke i disse åpne sårene til trosspørsmål, ville han ikke visst hva han skulle si.

Claus tørket tårene. «Jeg har hørt nok av dette.» Han reiste seg med ærbødig mine og fortsatte sin underbuksepreken. «Plagsomme trøstere er dere alle.»

Han var virkelig en lang og stygg figur, det var umulig ikke å le når han gjorde et nummer av det.

«Se flodhesten! Jeg har skapt både den og deg.»

De hadde tømt skrinet med sigarillos, og Claus gikk ut for å kjøpe et nytt. Christoffer sto ved den franske balkongen, med hendene på rekkverket og så ut i bakgaten. Luften var tung av sensommer og avblomstring. En bilalarm lød langt borte, så stilnet den.

Christoffer kremtet og hørte etter hvordan lyden oppførte seg i smuget. Så trakk han pusten.

«Unnskyld …» hvisket han. Han hadde sluttet å være flau over sin egen stemme. De første gangene han ba for seg selv, hadde det vært som å skrive under på en diagnose. Nå virket det ikke ufriskt, det var bare som å tenke, men med lyd. «Jeg tror ikke du sendte det barnet for at Claus eller jeg skulle lære noe. Det høres ut som noe et menneske kunne funnet på å gjøre. Jeg tror du er mye større enn som så. Amen.»

Han hadde holdt hendene stadig hardere om gelenderet. Nå vendte han håndflatene opp og oppdaget en stripe med skitt som gikk over fingrene. Han ble stående med hendene utstrakt, som Moses som skiller havet, og var på vei til å snu seg og gå inn og vaske av seg soten, da en flaksende skygge brøt inn i synsfeltet. Han stivnet i denne stillingen, og i det samme landet en liten, fjærkledd og ubeskrivelig lett sak i den høyre hånden hans. Den liknet noe som kunne landet på et fuglebrett hjemme i Norge uten å vekke oppsikt. Den trippet litt på den myke håndflaten hans med tørre, kjølige klør, la hodet på skakke og så på ham, før den lettet og forsvant. Han nevnte ikke dette for Claus da han kom tilbake, og da han våknet morgenen etter, virket det som en drøm.

Før Christoffer rakk å finne de to soldatene som hadde vært med Sørli og Evensen på skytebanen, la personelloffiseren en stor neve på skulderen hans og ledet ham ut av messeteltet.

«Elverum har ringt. De sa at broren din vil at du skal ringe ham.»

Først kom et streif av dårlig samvittighet for at han ennå ikke hadde begynt på Kjærlighetsrommet. Boken lå fremdeles i boblekonvolutten Joachim hadde sendt den i, og det hadde begynt å demre for Christoffer at det var noe annet enn tidsbrist som hadde hindret ham i lesingen – en vegring mot å involvere seg for mye i brorens liv og virke. Så skjønte han at det måtte ha hendt noe hjemme. Alle henvendelser fra pårørende gikk gjennom Elverum. Det måtte være noe alvorlig, siden Joachim hadde giddet å gå gjennom den prosedyren. Christoffer hadde solen i ansiktet og så bare det lysende omrisset av personelloffiseren. Hvorfor akkurat nå? Soldatene utenfor messa var forsvunnet. En avlang støvsky fra kjøretøyer på vei mot leiren drev sakte over heskoen. Det hastet med å komme til bunns i episoden på skytebanen, ikke minst fordi det kunne tenkes at offeret trengte hjelp.

«Han sa ikke hva det gjaldt?» spurte Christoffer.

Offiseren skiftet vekten over på den andre foten og slapp det blendende sollyset forbi seg.

«Nei. Det er sikkert best å ringe tilbake,» sa han.

Christoffer nikket. Han tenkte på moren sin, siden hun var den eldste av dem han bekymret seg for der hjemme. Så gikk tankene til Thea. Det var nesten for opplagt at det var Joachim selv som hadde problemer.

«Det er sikkert ikke noe alvorlig.» Offiseren flyttet seg slik at han skygget for solen igjen. Det var uvant å være den som ble betrygget.

Christoffer gikk til stabsteltet, der han hadde en pult. Den påtroppende feltpresten satt i stolen hans. Han reiste seg straks, virket oppglødd og sa at han gjerne ville gjennomgå hva-hvis-prosedyrene.

«Du drar jo snart!»

«Ja, det er altså … Jeg er bare nødt til å ta en telefon.» Christoffer kunne ikke fordra følelsen av å avvise noen. «Men vi får sikkert tid til de siste tingene i kveld.» Stemmen hans skalv litt. Den påtroppende feltpresten blunket og klappet ham på skulderen:

«Slapp av.»

Men måten han sa det på, gjorde Christoffer mindre avslappet. På den korte tiden de hadde kjent hverandre, hadde denne mannen lagt for dagen et menneskesyn og et syn på krig og på menigheten som var mildt sagt pragmatisk. «Prekenskrivingen er jo så mye raskere og enklere når man har oppdaget en slags formel, og bare bytter ut ting.» Og: «Jeg tror bestemt at Gud er på vår side.» Flere ganger hadde Christoffer prøvd å ta opp den nye FN-resolusjonen om behandlingen av kvinner og barn i krig, og handlingsplanen som hadde kommet rett fra Gahr Støre og Strøm-Erichsen. Christoffer hadde selv prøvd å legge press på befalet i denne saken, men det generelle synet var fremdeles at afghanske kvinners situasjon ikke var en del av mandatet. Soldatene ble fortsatt instruert om å holde avstand, overse mishandling, være tilbakeholdne med å utføre førstehjelp for ikke å krenke de afghanske mennenes æresfølelse, alt mens det norske folk ble fortalt at et av hovedmålene var å bedre kvinners kår. Det var en skandale som bare ventet på tabloidene, og den nye feltpresten ville få den rett i fanget om han ikke gjorde noe.

Joachim svarte verken på hjemmetelefonen eller mobilen. Christoffer trakk frem en ringperm merket «velferd/kirkelig/tiltak» og bladde i den uten å få grep om det han leste. Etter noen minutter prøvde han å ringe på nytt, denne gangen svarte Joachim.

«Er du alene, Christoffer?»

Det lød som om broren satt og gråt i en pappeske.

«Nei.»

Det ble stille. Christoffer hadde regnet ut at klokken var 11 hjemme. En gammeldags spraking på linjen gjorde at han kunne forestille seg avstanden.

«Joachim?»

«Ja.»

«Hvor er du?»

«Jeg står midt på fjellet. Linda sitter i bilen og tror jeg ringer redaktøren min. Jeg har nesten ikke batteri igjen.»

Bare brorens stemme var nok til å få pulsen til å øke. For andre gang på noen få timer var øynene i ferd med å flomme over. Dette var en annen slags kjærlighet, og den måtte ha en helt spesiell flyteevne, siden den ikke for lengst hadde sunket i de mørkeste minnene.

«Har det skjedd noe? Det er ikke noe med mor?»

«Hæ? Nei.»

Et langvarig brus, som fra et passerende godstog, fikk dem begge til å vente.

«Hører du meg, Christoffer?»

«Ja.»

«Jeg har gjort noe sinnssykt dumt.»

Christoffer nikket, som om det kunne sees på den andre siden av kloden. Etter seksten år i samme hus som Joachim hadde han lært at «sinnssykt dumt» kunne bety så mangt. Det kunne bety å lage en usynlig ripe på baksiden av alle Christoffers Hits for Kids-skiver med en knappenål, fordi disse CD-ene så ut til å gi Christoffer mer glede enn de burde, med tanke på hvor tarvelig musikken var. Det kunne bety å slippe en stålorm ned i herbariet til Christoffer, der det fra før av fantes to tillitsfulle ørkenrotter. Det kunne bety å forføre Christoffers privatlærer i matte, som var hyret inn for å hindre Christoffer i å stryke i 1 Ma, og deretter skuffe den tjueen år gamle mat.nat.-studinen så ettertrykkelig at hun flyttet undervisningen av Christoffer til hybelleiligheten sin på Kringsjå og utviklet timene til en slags mattetortur ved stedfortreder. Det kunne også bety noe langt verre.

«Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre, C.»

Han forsto at Joachim ville at han skulle hale noe ut av ham, slik at han slapp å fortelle selv. Han hadde alltid vært sjelesørger for søsknene. Akkurat det var ikke vonde minner, det føyde seg pent inn i livshistorien hans, der alt ledet frem til dette punktet – feltprest i krig.

Personelloffiseren kom inn i teltet. Han pekte på telefonrøret Christoffer holdt mot øret og hevet øyebrynene til et spørsmål. Christoffer nikket. Han vendte blikket ned igjen.

«Er det noe med Linda? Jeg trodde det gikk bra nå,» hvisket han inn i telefonen.

Det var som å prøve å hjelpe noen gjennom et nøkkelhull.

«Det er ikke det. Jeg …»

Den samme elektriske støyen. Vind, kanskje en trailer som passerte Joachim på vidda, en skur av partikler på en satellitt.

Og så ble samtalen brutt.

Da Christoffer møtte på den daglige brifingen klokken 08.00, viste det seg at Sørli, Evensen og de to andre grenaderene hadde dratt ut mens han var på kontoret og ringte til broren. Alt Christoffer fikk vite, av hensyn til operasjonssikkerheten, var at de ikke skulle komme tilbake før morgenen etter. Altså sto han igjen uten den anklagede, uten anklageren og uten vitner. Og når de kom tilbake, ville det bare være noen timer til han skulle reise. Brifingen var over og teltet begynte å tømmes. Christoffer lukket øynene noen sekunder og prøvde å konsentrere seg. Sånn var det: Han ville være sikker på at Evensen snakket sant før han vurderte å bryte taushetsplikten. Det måtte være snakk om et grovt overtramp og fare for gjentagelse. Uansett ville han heller legge press på Sørli enn å rapportere saken selv – den som skjuler sine synder går det ikke vel. Og hvis historien viste seg å være sann, måtte han sørge for at offeret fikk hjelp fortest mulig.

Et kvarter senere gikk Christoffer gjennom Camp Marmal, på vei mot den latviske delen av leiren. Han hadde trædd det hvite båndet med rødt kors på overarmen, tjenestepistolen hang som et fremmedlegeme på det litt for omfangsrike låret. Nevene knyttet seg i bukselommene. Han skjønte at underbevisstheten hadde balet med denne muligheten helt siden han våknet: Han kunne selv oppsøke afghaneren som ifølge Evensen var blitt mishandlet. Evensen hadde nemlig kunnet fortelle hvem denne mannen var: Den samme enøyde fyren som iblant hadde stilt opp et bord på markedet innenfor leirens ytre gjerde, der han solgte broderte blodtype-merker og miniburkaer som kunne settes på en vinflaske. Christoffer hadde snakket med ham flere ganger. Han het Golmohammed. Han bandt det blå hodetørkleet sitt slik at det dekket venstre øyehule. Christoffer hadde også sett Golmohammed utenfor et hus langs veien inn til byen, der han satt på en plastsekk med en balansevekt og et par dusin løk, og han antok at det var i dette huset han bodde.

Det var én diger ulempe ved denne planen, en feit bakdel som Sørli ville sagt: Han trengte eskorte. Og det kunne ikke være norske soldater, for det ville være det samme som å overlevere saken til befalet. Men også dette hadde visst underbevisstheten fundert på. Christoffer hadde holdt gudstjeneste for de latviske og italienske soldatene første påskedag, etter at den katolske presten var blitt sendt hjem med en mild form for leishmaniasis. Sytti soldater hadde møtt opp for å feire den katolske kirkes store fest, og Christoffer forrettet messen etter beste protestantiske evne. Etter denne selsomme økumeniske seansen hadde det latviske befalet sagt at de sto i gjeld til ham, at han bare skulle si fra om han trengte hjelp med noe, uansett hva det var. Nå trengte han hjelp. Han trengte en latvisk Geländewagen og noen latviske soldater som var villig til å kjøre noen få minutter og deretter vente utenfor det leirklinte huset til Golmohammed.

Christoffer la hånden på pistolhylsteret mens han gikk, som for å forsikre seg om at våpenet fremdeles var der. Han var aldri blitt komfortabel med den tunge, stumpe stålsaken som kunne rive hull i noen. En ting var det å bære uniform og våpen som Guds tjener, det var et så umulig moralsk dilemma at det nærmest utslettet seg selv, men pistolen ga ham også tvangstanker: at han hadde glemt en patron i kammeret, at en vibrasjon skulle kunne utløse et skudd som traff ham i foten, eller at en dulgt side av ham plutselig skulle få for seg å skyte vilt omkring, som et amerikansk skolebarn. Slettene kom til syne som lag på lag med jordfarger, stadig mørkere jo nærmere fjellene de var, der toppene sto som hvite seil mot himmelen. En svak vind fikk det til å kime i en flaggstang. Gud var i Afghanistan. At det var et land forlatt av Gud – en populær vending blant melodramatiske krigskorrespondenter – var så langt fra sannheten man kunne komme. Han kunne se Gud overalt. Claus Riis, som var blitt mer og mer bokstavtro for hvert studieår, og etter hvert forfektet en del synspunkter som ga Christoffer gåsehud, ville rynket på brynene, han ville kalt det langt fremskreden panteisme. Men han følte at han visste mer om Gud nå enn Claus Riis gjorde. Han hadde begynt å betrakte Gud som en allestedsnærværende kraft, hevet over godt og vondt, upåvirket av menneskenes dumskap. Gud brydde seg ikke om utseendet sitt. Hvis Gud måtte materialisere seg som en forlatt skrivebok utenfor en nedbrent jenteskole, eller som et amerikansk soldatlag som bar en kiste inn i en kjølekonteiner i påvente av frakt hjem, eller som en vinkende plaststrimmel som av uvisse grunner var bundet rundt halsen til et lemlestet esel som lå i dagevis ved siden av den forblåste ringveien, ja, så gjorde Gud det. Gud var ikke forfengelig som oss. Han handlet ikke som oss, tenkte ikke som oss. Han dømte ikke som oss. Han slapp deg naken inn i verden og visste hva du var i stand til. Og til sist, den største teologiske oppdagelsen han hadde hatt her nede, den som var så banebrytende og sunn og forløsende at han ble svimmel bare han tenkte på det: Gud var ikke tilbedelsessyk som oss. Han mistet ikke kraft om man ikke trodde på ham. Han forsvant ikke om man ikke påkalte hans navn. Og når Christoffer først hadde kommet til denne innsikten, virket den selvsagt, og det motsatte var plutselig en skammelig tanke: at den allmektige skaper skulle være avhengig av andres anerkjennelse, forfengelig som et menneske. Gud var i de oppsperrete øynene til soldatene som vendte tilbake etter skarpe oppdrag.

Mens han gikk og tenkte på dette, merket han at den sviende uroen i magen, som var blitt verre utover morgenen, sakte ble til noe annet, noe varmt og nesten behagelig. En rødlig tåke av oppvirvlet støv lå over slettene. Alle kanter ble avrundet og marken glødet svakt, og han kjente denne gløden inni seg der han gikk gjennom leiren, mot latviernes telt. Han var glad for at han hadde funnet en god måte å ta tak i dette med Sørli på. Han var takknemlig for denne oppgaven. Han skulle klare det. Og han skulle hjelpe Golmohammed. De gode følelsene forandret ingenting, men de gjorde alt lettere. De gjorde det lettere å gå de siste skrittene mot det latviske stabsteltet og hilse på de joviale, kopparrete offiserene. De gjorde det lettere å legge frem en overbevisende historie om hvorfor han måtte oppsøke en ubetydelig torghandler og tomhylsesamler, og hvorfor hans egne soldater ikke kunne hjelpe ham med det. Sist, men ikke minst, gjorde de gode følelsene at det ble lettere å takle en bekymring som hadde vokst i styrke mens han gikk gjennom leiren: Dette kunne komme til å gå veldig galt.