Janne S. Drangsholt

Ingrid Winters

makeløse mismot

Roman

Tusen takk til Kjetil

Til min egen familie

Where are you heading? Everything is already here.

Ted Hughes

1

Marimbalyden lot seg ikke ignorere. Etter noen sekunders mentale øvelser for å blokkere ut lyden med tankekraft, resignerte jeg som vanlig rimelig fort. Jeg åpnet øynene og prøvde å komme på hvilken dag det var. Det kjentes som onsdag. Litt for langt uti uken og akkurat litt for lenge til helg.

Jeg vendte meg over på siden.

– Skal du dusje først, mumlet Bjørnar med hodet ned i puten.

– Nei.

– Hvorfor ikke?

– Jeg skal løpe.

– Skal du?

Pause.

– Nei.

Jeg hengte nattkjolen på den allerede overfylte knaggen, steg opp i badekaret og rygget så vidt unna den kalde vannstrålen. Vi hadde tatt bort dusjkabinettet som opprinnelig var tegnet inn i motsatt hjørne fra badekaret.

– Vi vil ha dusjen i badekaret, forklarte jeg rørleggeren på planleggingsmøtet, – for å spare plass.

– Er du sikker, spurte han.

– Jepp.

– Dere bør i hvert fall ha opplegg til dusjkabinett, innvendte rørleggeren, – i tilfelle de som kjøper huset av dere en gang, ønsker seg det. Lurt å tenke litt fremover.

Jeg husker at jeg vurderte å ringe Bjørnar for å høre med ham, men han hadde allerede gjort det klart at han var for travel til å være med på disse møtene. Derfor hadde jeg fått carte blanche til å gjøre som jeg ville.

Og jeg visste hva jeg ville. Vår fremtid lå i dette huset. Dette var endestasjonen. Nå bygde vi et hjem som lå akkurat der vi ville bo og som inneholdt et perfekt antall soverom og stuer, samt en bitte liten hage hvor vi kunne dyrke rabarbra og plante roser og et kirsebærtre.

Derfor smilte jeg lett overbærende til rørleggeren og sa med fast stemme at det vi ville, var å ha dusj oppi badekaret. Ikke noe opplegg til dusjkabinett. Punktum.

Allerede året etter at vi flyttet inn, ble Alva født. Med en baby i huset virket det plutselig så trangt og lytt. Som om vi var oppå hverandre hele tiden. Noe som ble forsterket av at Jenny måtte gi opp rommet sitt da Alva ble ett år, og flytte sammen med Ebba. Siden hadde det vært krangling hver kveld. Om vinduet skulle være åpent eller lukket. Om lyset skulle være på eller av. Om de skulle lese eller ikke. Om hvem som var mest stille når de sov.

– Ebba puster så høyt når hun sover, klagde Jenny, – det er ekkelt!

– Men Jenny promper! Æsj!

Dessuten var det umulig å få rabarbraen til å vokse seg frodig og stor. Uansett hvor mye jeg gjødslet ble det bare noen tynne, seige trevler som ingen spiste. Rosene fikk jeg heller ikke til å blomstre. Kirsebærtreet hadde vi ikke engang kjøpt.

Og akkurat det med dusjen hadde Bjørnar tatt opp cirka to uker etter at vi flyttet inn.

– Dusjkabinett, sa han, – det skulle vi hatt. Hvorfor tenkte vi ikke på det?

Jeg ble stående og se på ham uten å si noe.

– Dusjkabinett, gjentok jeg til slutt.

– Ja, det hadde vært praktisk. Jeg så naboene hadde det. De mente det var inkludert i de opprinnelige plantegningene. Sa vi nei til det?

– Nei.

– Var det ikke tegnet inn?

– Nei.

– Er du sikker?

– Ja.

– Ja vel. Men det burde det ha vært. Jeg liker ikke å dusje i badekaret.

– Hvorfor ikke det?

– Jeg liker det bare ikke. Stå oppi badekaret. Det er ikke noe deilig. Man har mer armrom i et dusjkabinett.

– Jaha? Men all plassen du får på badet, da? Vi kan jo ha en kommode eller en hylle her inne. Det hadde vi ikke fått plass til med dusjkabinett.

– Vi burde hatt dusjkabinett.

Etter hvert som slike samtaler endte opp med krangling og i tillegg økte i omfang, ble jeg i tvil om dette virkelig var endestasjonen vår. Om dette var Hjemmet vi skulle bli gamle i.

Til å begynne med sjekket jeg bare én gang i uken, men også denne hyppighetsfrekvensen økte gradvis, helt til finn.no/eiendom var det første jeg klikket meg inn på om morgenen og det siste jeg besøkte om kvelden.

Ikke at det gjorde noen forskjell. Det var alltid de samme husene i de samme bydelene til de samme prisene.

Vi var enige om at det manglende utvalget ikke var noe problem og at vi hadde god tid, men i det skjulte begynte jeg å bekymre meg for at det allerede var for sent. At vi hadde passert for mange restauranter, og nå kom til å ende opp på McDonald’s.

Det varme vannet rant nedover kroppen. Noe av det samlet seg i dammer langs badekarkanten. Jeg lukket øynene, prøvde å tømme hodet og dyttet fingrene innover i brystene for å lete etter kreftklumper. Som vanlig var det umulig å skjønne hva som var melkekjertler og ikke.

Bjørnar kom inn på badet.

– Du får tørke opp det vannet, sa han, – jeg skjønner ikke hva vi tenkte på. Hvorfor har vi ikke dusjkabinett?

– Jeg vet ikke, mumlet jeg, – det burde vært med i plantegningene.

– Vi er uansett for sent ute, sa han, – går du og vekker barna?

– Kan du kjenne på den ene puppen min? Jeg lurer på om det er en kul her inne. Rett ved armhulen, liksom.

– Nei. Gå og vekk barna nå.

Jeg ristet de to eldste ut av søvnen og bar en halvvåken Alva, som fremdeles luktet en babyaktig blanding av gummi og melk, ned trappen.

Bjørnar hadde på uforklarlig vis allerede rukket å sette ut et assortert utvalg av oppskåret frukt på spisebordet og lagt brødskiver på alle tallerkenene.

– TV, mumlet Alva bak smokken.

– Ikke TV nå, klumpen, vi må spise frokost.

– Jeg er ikke klumpen.

– Jeg vet det, vennen. Men du må spise nå, for vi skal snart i barnehagen.

– Er det mandag?

– Nei, det er onsdag.

– Torsdag, mumlet Bjørnar.

– Torsdag. Og i morgen er det fredag, og da er det helg.

– Når er i morgen?

– Det er etter i dag.

– Er det i morgen etter i dag?

– Ja.

– Ja vel. Kan jeg få iPad?

– OK.

Hun fulgte intenst med på skjermen mens hun løftet skjeer med Cheerios opp til munnen med den ene hånden og holdt den andre under haken så hun ikke skulle søle. Jenny stirret søvndrukkent ut av vinduet. Ebba plasserte én og én cherrytomat oppi matboksen. Bjørnar leste avisen på den andre siden av bordet og rynket på nesen av den rettferdige kaffen. Den som smakte gjørmevann.

Jeg drakk dem inn med øynene.

Det var nå.

Akkurat nå, når alle var passe fornøyde og ingen skrek fordi de måtte ha på seg boblejakke eller sko. Akkurat nå, når alle var til stede og ingen kom på at de skulle ha gym eller svømming. Dette øyeblikket av harmoni og fred. Av trygghet. Det var det jeg ville skulle strekke seg ut og vare.

Men så begynte jeg å tenke på om det faktisk var sånn at noen skulle ha gym eller svømming i dag, samtidig som jeg så at Bjørnar gløttet på klokken, og jeg visste at det allerede var over.

På samme måte som det alltid allerede er over.

2

Det viste seg at det var minst ett glass igjen av baroloen jeg hadde plassert i resirkuleringsposen, og da jeg løftet den inn i bilen, ble jakkeermet gjennomtrukket av den dyprøde væsken.

– Hva er det som er vått, spurte Alva da jeg festet sikkerhetsselen hennes.

– Mamma sølte vin.

– Æsj, sa hun og rynket på nesen.

Jeg åpnet begge vinduene på vidt gap for å få bort alkoholdunsten, som raskt spredte seg i bilen.

– Lukk igjen, skrek Alva, som verken hørte Rolf Just-Nielsen eller de syngende barna. – Lukk igjen, jeg hører ikke!

Jeg lukket vinduet først da vi var på vei opp den siste bakken til barnehagen.

– Jeg fikk ikke høre om edderkoppen, sutret hun mens vi gikk inn.

– Du kan høre den når vi kjører hjem, svarte jeg og plasserte støvlene i hyllen, før vi gikk inn på avdelingen.

– God morgen, sa jeg til pedagogisk leder, med den joviale stemmen jeg alltid reserverte for dem hvis godvilje jeg var avhengig av.

– God morgen, sa hun, – hva har du med deg i dag, Alva?

– Skulle hun hatt med noe?

– Nei da, men hun kunne hatt med noe. Det er ha-med-dag.

Alva rykket til, mens jeg følte det som jeg fikk en stein i magen.

– Det går vel bra, sa jeg flatt og strøk en hånd over kinnet hennes, – vi får ha med noe neste gang.

– Men jeg ville ha med Fluttershy Belle!

– Jeg vet det.

I noen få sekunder vurderte jeg å dra hjem og hente plastikkhesten hun refererte til, men slo det fra meg.

– Vi får heller ta med en ekstra leke til neste ha-med-dag, sa jeg.

Hun stirret opp mot meg med store, våte øyne. Jeg smilte oppmuntrende med munnen, plasserte henne på fanget til pedagogisk leder, og nærmest løp ut i gangen, hvor Rakel var travelt opptatt med å dra ting ut av sekken sin og plassere dem inn i hyllen.

– Se hva jeg har, sa hun til meg og dro frem den røde hesten med grønt hår, hvis tvilling lå forlatt og ensom i lekeboksen på rommet til Alva.

– Fluttershy Belle.

– Hva har Alva med?

– Ingenting.

– Hvorfor ikke?

– Vet ikke.

– Vil du se noe jeg kan gjøre?

– Nei.

– Hvorfor ikke.

– Vet ikke.

– Hva er det som lukter?

– Vet ikke.

– Jeg kjenner noe. Æsj, hva er det?

– Vin, sa jeg trøtt.

– Vin?

Jeg skulle til å forklare om resirkulering da pedagogisk leder kom ut i gangen.

– Er du her ennå, sa hun til meg.

– Er visst det.

– Det går bra med Alva. Karen hadde med to ponnier. Hun fikk låne en av henne.

– Så bra! Neste gang må vi skrive ha-med-dagen på kalenderen.

Jeg lo. Hun smilte tilbake, men uten at øynene var med. Det gjorde meg nervøs.

– Nå er det frokost, sa hun til eieren av Fluttershy Belle, som satte i et hvin og løp bort til henne.

– Ha det, sa jeg og klarte akkurat å høre Rakel si «mammaen til Alva lukter vin» før jeg gikk ut døren.

Køen på motorveien var lang og seig, og da jeg endelig kom frem på kontoret, limte jeg umiddelbart en lapp med «Eksamen pågår» på døren og satte i gang med å skrive konferansepaperet jeg allerede var sent ute med å levere. Flere ganger i løpet av formiddagen kunne jeg høre folk nærme seg kontoret. Jeg lyttet til de subbende føttene og følte på desperasjonen til de som stod der ute. Desperasjonen etter noen å snakke med. Noen å beklage seg til om late studenter, byråkratisk administrasjon, uærlige kolleger, refuserte manuskripter eller umenneskelig arbeidsbyrde.

Den verste dagen var riktignok mandag. Gjennom helgen hadde det bygd seg opp et reservoar av sjelelig uro og angst, som truet med å briste i form av psykose og langtidssykemelding om det ikke fikk utløp. Torsdag var imidlertid også ille i form av å være tett nok på lørdag til at det begynte å rykke i øyelokk og munnviker. Derfor var det en uskreven regel at torsdag var dagen for oppmuntrende og oppbyggelig omsorg.

Som regel tok jeg meg tid, nettopp på grunn av samfunnets krav om sosialisering og medmenneskelighet. Men ikke i dag. I dag brøt jeg reglene og satt musestille og holdt pusten mens jeg ventet på at desperantene skulle fjerne seg. Det var kanskje dårlig gjort, men i dag orket jeg verken mørket eller kulden deres.

De med høye hæler gikk med én gang, men de mest stakkarslige, de med joggesko, tøfler eller sandaler med sokker, ble stående. Jeg kunne høre pusten gjennom døren, der de stod og lyttet for å forsikre seg om det faktisk var en eksamen på gang. Helt til de sukket tungt og beveget seg videre til kjøkkenet eller kopirommet.

Til tross for disse tiltakene fikk jeg bare gjort omtrent halvparten av det jeg hadde planlagt, og måtte fylle det miljøvennlige bomullsnettet med permer og bøker til kveldsjobbing da jeg gikk.

Det var først da jeg passerte møterommet og så en tekoppbærende Peter Walsh at jeg kom på innkallingen som hadde blinket i avtaleboksen i en god uke.

– Vi er visst the first ones here, sa han.

– Hæ?

– Alle andre er for sene. Late. Jeg skjønner ikke hvorfor vi ikke bare setter alle møter til kvart over. Vi er hjernevasket til bare å tenke det akademiske kvarter, why not take the consequences?

– Å ja, sa jeg, – møte. Jeg må egentlig …

– Der var du, sa en stemme, – inn med oss.

Instituttlederen dyttet meg lett i ryggen slik at jeg snublet inn i det vindusløse rommet, hvor resten av seksjonen plutselig manifesterte seg en etter en. Jeg visste at jeg måtte si fra nå og med en gang at dette var noe jeg ikke kunne være med på. Jeg åpnet til og med munnen. Men lukket den igjen.

Jeg hatet møter. Jeg hatet de poengløse diskusjonene, den blasse og forutsigbare humoren, de uendelige digresjonene som ble forlenget ut i uendeligheten, og den vanvittige trangen til å ta opp hver minste ting under punktet «eventuelt».

Derfor var det knapt et eneste møte under mitt styre som fagkoordinator. Jeg hadde mottatt nesten daglige eposter med spørsmål om hvorfor vi aldri møttes, sammen med mer eller mindre gode forslag til aktuelle emner, men trykket bare «delete» og lot som ingenting. De burde være griseglade for at de slapp. De burde takke meg som tok de tøffe avgjørelsene på egen hånd og lot dem bruke arbeidsdagen til å jobbe. Skrive, publisere, veilede og undervise. Alt det vi faktisk var betalt for å gjøre.

Resultatet var imidlertid at jeg ble avsatt.

– Jeg tror det er best vi lar noen andre ta over som fagkoordinator en stund, hadde instituttlederen sagt tenksomt, – det har vært klager, skjønner du. Rapporter om svekket fellesskapsfølelse. Manglende arenaer for dialog. Noen har også nevnt ord som «diktatur».

Fordi folk bruker møter som et påskudd for ikke å jobbe, tenkte jeg.

Selv hadde jeg ikke deltatt på et eneste møte siden avsettelsen. Før nå.

Jeg stirret tungt over på den andre siden av bordet, hvor Ingvill var i ferd med å sette seg. Hun hadde samlet håret i to musefletter, som hang slapt ned når hun bøyde seg fremover. Foran henne stod den ftalatfrie termokoppen hun kjøpte under en konferanse i Tyskland, som nærmest var for et kroppslig vedheng å regne.

Under mitt virke som fagkoordinator antydet hun flere ganger at jeg drev med hersketeknikker. Også det ble tatt opp av instituttlederen.

– Jeg sier ikke at du gjør det, sa hun, – men når folk oppfatter det sånn, har vi et problem. Kanskje du burde tenke litt mer på hvordan du omgås andre?

– Ingvill synes at alle driver med hersketeknikker, sa jeg, – livet hennes er fundert på det. Hun er et evig offer.

– Hvem sa at vi snakket om Ingvill, sa hun, – jeg har taushetsplikt, vet du.

Nå betraktet jeg Ingvill der hun satt og slurpet kaffe av økotermokoppen og lette frem gråblyant, visk og en trist notatbok hun hadde hentet på rekvisitarommet. Alltid møteberedt.

– Da er alle her, sa instituttlederen, – og for å gå rett på sak: Som noen av dere allerede vet, er vi blitt pålagt å legge om alle emnene våre. Vi kan like det eller ikke, men faktum er at departementet har fattet et vedtak, og vi må følge opp. Dermed trenger vi ingen diskusjon om hvorvidt dette er bra eller dårlig. Det eneste vi skal ha nå, er en praktisk gjennomgang av hvordan vi skal legge opp programmene våre og hvilke kurs vi skal kutte. Og dette må skje raskt. Helst innen semesterslutt.

Et sukk gikk gjennom rommet og laget et vakuum som førte til hodekribling hos meg. Fem minutter var alt jeg hadde å gå på, og de var i ferd med å renne ut.

Ingvill hadde allerede rukket å skrive en halv side i notatboken. Antakelig drev hun med kontinuerlig selvpsykoanalyse. I Ingvills univers fantes det bare én eneste person. Alle andre var rekvisitter.

Peter rakte opp hånden.

– May I remind you, sa han, – at siste omfattende emnerevisjon fant sted for bare to år siden.

– Jo, det stemmer for så vidt, sa instituttlederen.

– So …

– Så nå gjennomfører vi en ny.

Peter snøftet.

– Hva er det vi må gjøre, spurte Ingvill nervøst.

– For det første må vi legge om fra ti til femten studiepoeng, for å være bedre koordinert med de andre universitetene.

– Kan jeg få minne om, sa Peter igjen, – at vi for to år siden la om fra femten til ti studiepoeng for that very reason?

Stemmen hans dirret, og instituttlederen begynte raskt å liste opp de gode grunnene til omleggingen. Hun fremstod som ganske nøytral, men det var ingen hemmelighet at hun, sammen med mange andre i ledelsen, godt kunne tenke seg et universitet uten faglig ansatte. De syntes vi var plagsomme, kranglete, overnevrotiske og gjennomgående ubrukelige sosiale utskudd.

Når jeg så på Ingvill, tenkte jeg at man strengt tatt ikke kunne klandre dem. Langsomt, langsomt ble ansiktet mer rosa, og det tanketomme uttrykket tiltok i takt med at instituttlederens liste ble stadig mer komplisert og omfattende. Ordet «kvalitetssikring» dukket opp flere ganger, sammen med «kvalitet for læring» og «kvantitet for kvalitet», helt til Ingvill så ut som hun hadde gått inn i koma.

– Men som sagt er dette bare ment som informasjon, avsluttet instituttlederen. – Nå vet dere hva som må gjøres, og vi ber dere om å ta det med dere tilbake til seksjonen og finne frem til hvor det skal kuttes og hvordan det skal omorganiseres.

Jeg åpnet mobiltelefonen for å se på klokken. Det var fremdeles en mulighet for å rekke det. Hvis bare ingen sa noe nå.

Jeg holdt pusten.

– Hva vil dette si for internasjonalisering, spurte Frank.

Jeg kunne se Peter slå hånden foran øynene og jeg hadde selv lyst til å dunke hodet i pulten. Instituttlederen smilte på sin side triumferende. Alle visste at «internasjonalisering» er for universitetet det «økumenisk» er for kirken. Dermed var det slik at den som kom trekkende med dette konseptet, automatisk fikk poeng for å ta diskusjonen på alvor uansett hva det dreide seg om, mens den som svarte, fikk tilsvarende uttelling for å ha kjennskap til institusjonens satsningsområder.

Nå kom hun dermed med et langt og unødvendig detaljert svar om hvor mange utenlandske studenter denne reformen ville gi oss, og Frank nikket alvorlig og gjorde notater på blokken han hadde med seg. Jeg så foraktelig på ham. Han hadde en slags haitann i en lærreim som hang utenpå genseren; et manndomstegn som antakeligvis skulle fungere til å bygge opp testosteronverdien hans overfor omverdenen.

Hvem var det han trodde han lurte? Jeg betraktet den tynne armen som holdt pennen og tenkte på hvor lett jeg kunne ha banket ham. Tatt tak i den lille skallen hans og dunket kneet opp i ansiktet til han blødde fra nesen og pannen.

Han så opp og møtte blikket mitt. Jeg trakk øynene til meg.

– Hvis det er bra for internasjonalisering, er jeg helt klart for, sa han henvendt til instituttlederen, – vi har jo et ansvar for å møte kravene fra Bologna-prosessen. Selv er jeg, som dere kanskje vet, nylig blitt utvalgt til å være en del av en komité som skal reise til St. Petersburg, for å jobbe nettopp med unilateralt samarbeid.

Instituttlederen nikket bifallende mens jeg himlet med øynene, selv om jeg hadde fått forbud mot akkurat det.

– Vi himler ikke med øynene, uansett hvor dumme vi synes andre er, hadde hun sagt under samtalen vår, – og kanskje kunne vi tenkt litt over at vi ikke alltid er så smarte selv?

– Hva mener du, hadde jeg sagt.

– Overdreven studentkontakt?

– Det der har du også fra Ingvill, freste jeg.

– Ingen kommentar.

– Det var en student som strøk meg over armen. Og det var ironisk!

– Det er ditt ord. Vi har hatt tilfeller av seksuell trakassering av studenter her tidligere, før min tid. Nå har jeg to år igjen som leder og jeg skal ikke, jeg gjentar ikke, ha noen sånne historier i løpet av den perioden. Forstått?

– Det er notert, mumlet jeg, – ingen seksuell trakassering.

– Nå himlet du med øynene igjen.

– Greit. Ingen seksuell trakassering eller himling med øynene, selv om noe sånt er helt absurd. Har du sett hvordan jeg ser ut? Jeg har ikke barbert meg under armene siden i sommer, og det er ikke fordi jeg aldri går med singlet, for å si det sånn. Puppene mine finnes ikke lenger. Jeg bruker aldri foundation eller maskara, og har én leppestift, som jeg for øvrig kjøpte i 1997. Håret mitt klipper jeg selv etter et glass vin. Og jeg er snart førti!

Hun så på meg et kort øyeblikk, før hun sukket.

– Slutt å himle så mye med øynene, i hvert fall.

Noen ganger klarte jeg å himle med øynene inni meg, men ikke alltid. Ikke nå.

Det var blitt stille, og jeg gløttet nok en gang på klokken. Ingvill satt og leste gjennom åtte sider med notater. Museflettene hang ned mot bordet.

– Kan vi ikke bare gå tilbake til de gamle kursene, spurte jeg i et forsøk på å avrunde møtet, – så er problemet løst. Dem vi hadde før forrige emnerevisjon, mener jeg. De ligger vel i et eller annet system fremdeles?

Peter utstøtte en hikkelyd som muligens var latter. Instituttlederen satte øynene i ham.

– Det kan vi dessverre ikke, for ressursene er ikke så store som de var den gangen, informerte hun.

– Hva betyr det?

– Mer undervisning og less hours for dem som blir igjen, konstaterte Peter bistert, – omplassering for dem som blir til overs.

– Ikke nødvendigvis, innvendte instituttlederen, noe som resulterte i mer hikking, sammen med intens hoderisting, – men som jeg sa i sted, må vi kutte en del kurs. Minst tre på BA-nivå og fire på MA-nivå.

– Men omplassering, da, spurte Ingvill åndeløst.

– Det diskuterer vi ikke nå, men det er en kjent sak at de trenger flere folk på førskolelærerutdanningen.

Etter det brøt det ut en diskusjon som ble såpass hissig at Peter og to andre gikk i sinne. Ingvill bøyde seg på sin side stadig dypere ned mot boken og noterte så voldsomt at det så ut som museflettene hadde epileptisk anfall.

– Jeg skjønner at dette ikke er enkelt, men om noen har kreative ideer til hvordan vi kan gjøre dette rent praktisk, ville det blitt satt stor pris på, oppfordret instituttlederen.

Jeg rakte opp hånden.

– Ja, sa hun med et håpefullt blikk.

– Jeg må gå.

– Nå?

– Det er et … arrangement i barnehagen.

– Du er klar over at også vitenskapelig ansatte har kontortid? Og at dette møtet er temmelig viktig for hvordan og hvorvidt vi skal utvikle oss som institutt fremover?

– Ja, men jeg er nødt til å gå. Beklager.

Jeg reiste meg med et unnskyldende smil og lette etter et imøtekommende blikk, men måtte gå før det dukket opp noen. Sånn går det når man henger opp et skilt med «Eksamen pågår» på en torsdag.