Aage Storm Borchgrevink

Forvandlinger

Fabler

Nyttårstalen

1

Forandringen inntraff midt på lyse dagen, men først gradvis gikk det opp for meg hva som hadde skjedd. Selv om jeg er gammel, skjer det alltid noe nytt. Utenfra ser det kanskje ut som om livet mitt er blitt et helvete. Noen tror ikke engang jeg er ekte, men en slags gal, operert vanskapning, offer for en konspirasjon mellom Arbeiderpartiet og Den katolske kirke. Derfor ser jeg frem til å tale direkte til det norske folk og fortelle min versjon.

Da jeg slo øynene opp den skjebnesvangre dagen i oktober, savnet jeg pappa. Jeg blunket og så opp i himlingen som var malt i hvitt, grått og forskjellige blånyanser. De fete små englene i taket stirret på meg fra bomullsskyene. Øynene deres vokste. Var amorinene i ferd med å dette ned i hodet på meg, eller var det jeg som falt ned i takmaleriet?

Jeg trakk dyna over hodet. Dagen kom sigende og la seg over brystet på meg. Tinningene var ømme, som om jeg hadde fått gnagsår av kronen. Før han døde for over tyve år siden, lå pappa her. Hver formiddag krøp han ut av sengen og tente en sigarett. Han sa ikke stort, men alle respekterte ham.

Jeg sto opp, klødde meg i hodet og på rumpa. Ting var liksom ikke helt på plass, og jeg skjønte at jeg måtte finne på noe: Komme meg ut, gjøre noe. Jeg snudde meg og stirret på kona. Håret hennes lå over puten, øynene var lukket og pusten langsom. Jeg skulle til å spørre henne hvorfor hun alltid rister på hodet når jeg blir hissig, men ombestemte meg. Hun fikk våkne selv.

Jeg snek meg ut gjennom garasjen, forbi radene med svarte biler og ut gjennom døren vaktene bestandig glemte å låse. Jeg hadde på meg anorakk og skiluen til pappa, den med holmenkollski og skiforeningens merke foran. I den kongeblå sportssekken lå Den tibetanske dødeboken i svensk utgave. Jeg ville besøke pappas gamle skiløype i åsen som løfter sitt trolske hode over byen.

«Er dette inngangen til trikkestasjonen?» spurte jeg en mørkhudet mann ved Nationaltheatret som holdt en panfløyte mot ponchoen.

«Det heter ikke trikken,» sa mannen, «det heter banen.»

På trikken merket jeg blikkene i nakken. Jeg hadde dobbeltsetet for meg selv, og forsøkte å løse opp i nakkemuskulaturen, roterte hodet slik idrettsutøvere gjør. Jeg så mitt eget speilbilde i det mørke vinduet. En kunne jo ønske at man ikke var så tynn i håret og hadde sluppet billigere fra tyngdekraftens herjinger.

Konduktøren nærmet seg. Han gikk fra passasjer til passasjer og undersøkte billettene. Av og til kastet han forskende blikk på folk eller vekslet noen ord med dem. Jeg fant frem en tyvekroning og lente meg tilbake mot den blå seteryggen. Konduktøren puttet kortene til en skolejente inn i noe som lignet en betalingsautomat. Han smilte vennlig til dem og snudde seg mot neste benkerad. Han sa noe jeg ikke oppfattet, og viste frem en gul lapp i et svart læretui. Folk fomlet i lommene. Jeg strakte ut hånden og holdt frem mynten. Men da det ble min tur, skottet konduktøren på tyvekroningen og skrittet forbi meg, uten å gjøre mine til å stoppe. Jeg ropte mannen tilbake. Det verket i hodet og klødde enda mer infernalsk enn før.

«Hei! Glemte du meg? Kan jeg få en billett, er du snill?»

Jeg sa det rolig og vennlig, tror jeg, men halsen var trang.

«Nei, eh …» stammet konduktøren, uten å se på meg. Han sto på ett ben, som fastfrosset idet han skulle til å løpe vekk.

«Jeg vet ikke …» fortsatte han rødmende.

Han virket pinlig berørt, som om han ble tilsnakket av en naken mann, noen kniste. På glassveggen ved døren hang et kart med blå, gule, grønne og røde T-baneruter som gikk i sløyfe på en hvit bakgrunn. Hva slags samfunn var dette, egentlig? Hvem var vi blitt? Tok man trikken, endte en før eller siden opp på den samme stasjonen. Alt gikk i ring.

Igjen strakte jeg hånden ut.

«Jeg har pengene her, konduktør. Er de ikke gode nok?»

Det var ikke uventet at noen stirret på meg, eller at andre stirret vekk. Verden er full av blikk. Menn som blir oversett, eser ut og blir til digre monstre, sa Ingvard, rådgiveren fra kommunikasjonsbyrået Den gylne gren, mens de som blir sett på hele tiden, ender opp med å gå ved siden av seg selv. Damen på benken foran meg bet seg i leppen, som om hun ikke visste om hun skulle le eller gråte. Den brune boblevesten hennes minnet om en kveil med pølser. Ludvik den sekstende ble halshugget og hodet hans vist frem til mengden, og i Russland ble tsaren og hele hans familie skutt … Det var jo ikke helt sammenlignbart, selvsagt, men trikketuren begynte å bli ganske ubehagelig. Pappa hadde taklet dette greit, men førti år senere satt jeg her som en tufs med luen i den ene hånden og mynten i den andre.

«Dette er en norsk tyvekroning,» forklarte jeg konduktøren. «Mitt bilde er preget på den. Se her – dette er meg! Du kan da ikke nekte å ta imot pengene mine?»

Konduktøren tok av seg luen.

«Men det er jo deg, jeg mener, Dem. Det er nettopp det. Jeg kan ikke ta penger fra kongen,» svarte han.

Han så beskjemmet ut, men husket i det minste det med luen.

«Jeg kan ikke ta penger fra kongen,» gjentok han, som om jeg skulle være senil.

Jeg vurderte om jeg burde be om honnørbillett, det hørtes jo mer kongelig ut og ville være i tråd med doktor Welles råd om å trappe ned, men irritasjonen tok overhånd.

«Hva mener du med det? Jeg er også konduktørenes konge. Vennligst gi meg en billett!»

Jeg reiste meg halvveis opp, slik jeg gjør når jeg vil understreke et poeng eller avslutte en audiens. Når jeg stirrer ned på folk, samtykker de som oftest.

«Men, men … Unnskyld, men … Jeg kan ikke.»

Konduktøren så i gulvet.

«Dette er uhørt,» utbrøt jeg. «Det er en fornærmelse. Sier du nei til kongen?»

«Jeg kan ikke annet, Deres Høyhet,» svarte mannen. «Jeg er ingen konduktør. Jeg selger ikke billetter. Det finnes ikke lenger konduktører. Det er andre tider nå. Jeg er kontrollør. Jeg kontrollerer at folk har billett. De som ikke har billett, må betale et gebyr på syv hundre og femti kroner.»

Dette var nytt for meg. Jeg satte meg ned på setet igjen. Syv hundre og femti kroner?

«Inkludert moms?» spurte jeg.

Kontroll?

«Personer som ikke kan fremvise gyldig billett og heller ikke kan betale boten på stedet, må forlate trikken og fylle ut en betalingsanvisning til Ruter,» fortsatte mannen.

Han hadde rett; det var andre tider nå. Ting hadde endret seg siden jeg var ung prins. Pappa tok Holmenkollbanen en gang, men man kan som kjent ikke gå ut i den samme elven to ganger. Ruter? I gamle dager het det Oslo Sporveier, og trikkene var av tre.

Mannen bøyde seg frem, hvisket nesten:

«Er kongen virkelig helt sikker på at han vil bli kontrollert?»

Vi nærmet oss Besserud stasjon. Under oss lå byen badet i solskinn. Fjorden funklet, full av seil. Det var ikke vanskelig å forstå hvorfor bestefar valgte å reise hit og stifte familie. Det er en skjønnhet ved dette landet, et mysterium av hvite tinder og rimfrost, blåner og blå bølger. Rød snø om morgenen, rød lyng om høsten. En drøm man aner, særlig på langt hold, men som dessverre ofte brister når man kommer tett på.

Jeg klødde på baken, men kunne ikke godt stikke hånden ned i buksen og krafse til. Jeg nøyde meg med små diskré vrikk på setet som ikke hjalp noe særlig. Jeg var blitt en fremmed blant disse menneskene som fniste og knipset bilder av meg i smug med mobiltelefonene sine, fra strømmen av statsledere, rikinger og mediefolk som forsøkte å få meg med på meningsløse påfunn. Jeg var til og med blitt en fremmed for mine egne barn. I denne verdenen, der det ikke finnes konduktører, lever de sine liv og deltar i den store samtalen. De reiser, gifter seg og får barn – men forteller ikke stort til meg. De kunne jo nevnt at det ikke heter trikken lenger.

Jeg funderte på hva bestefar ville ha sagt, da han gikk i land her i 1905, hvis han visste hvordan det skulle bli. Og hva ville mamma og pappa ha sagt hvis jeg for eksempel hadde fortalt dem om sosiale medier? Det er noen som later som om de er meg der, altså på twitter. Av en eller annen grunn må jeg stadig forklare barnebarna at jeg ikke synes hockeypulver er noe særlig godt.

Hvordan fyller man ut en betalingsanvisning? Hvem går rundt med syv hundre og femti kroner i cash? Kontrolløren ventet. Jeg puttet tyvekroningen i lommen og viftet mannen vekk.

På Frognerseteren gikk jeg av.

De øvrige passasjerene moret seg tydeligvis over opptrinnet, men jeg lot som ingenting. Folk kunne le så mye de ville. Jeg var bare glad jeg ikke var en av dem. Men jeg skal ikke late som om blikkene deres ikke stakk.

Jeg tok av meg skiluen og masserte issen med fingrene, men hodepinen ga seg ikke. Jeg stilte meg med ryggen mot et grantre og gned rumpa mot stammen. Først rugget jeg fra side til side, deretter gjorde jeg knebøy et dusin ganger og gnikket rumpa opp og ned. Barken var hard og ruglete. Det lindret midlertidig, men straks jeg gikk videre, kom kløen tilbake.

Himmelen var blå, men luften kjølig, og jeg merket at jeg var sulten. Jeg kjøpte en vaffel for tyvekroningen. Det hadde vært godt med en kopp kaffe også, men flere penger hadde jeg ikke. Gutten bak disken så likegyldig på meg mens jeg smurte bringebærsyltetøy på den varme vaffelen.

«Den er litt brent,» påpekte jeg.

Han svarte ikke.

«Hva om du gir meg en kaffe på kjøpet?» spurte jeg.

Han svarte fortsatt ikke.

«Siden den er brent,» tilføyde jeg, «vaffelen, altså.»

Han trakk på skuldrene og helte mer røre i jernet.

Vel, hva skulle jeg gjøre? Velte vognen hans, slå ham med vaffeljernet og stjele kaffen? Jeg satte meg på en stein, vendte ansiktet mot solen og tok en bit av vaffelen mens jeg forsøkte å meditere. Det gikk ikke. Jeg bladde litt i Dødeboken, men tenkte bare på varm kaffe. Damp som stiger fra koppen og opp i den klare luften. Varmen fra isoporkruset. Den nærmest knitrende skjerpingen av hodet som følger den første slurken. Kokmalt, filtermalt, pulver eller espresso. Kombinert med en sigarett om morgenen, ikke minst …

Jeg anstrengte meg for å fortrenge hodepinen. Når drakk jeg sist en virkelig kopp kaffe? Det vil si: om formiddagen, utendørs, dampende og mystisk, med byen og fjorden som en funklende luftspeiling under meg i en ramme av gule blader og svart granbar. Kona og doktor Welle hadde i fellesskap tvunget meg til å slutte med røyken, men kaffe kunne ingen nekte meg.

Jeg gikk bort til gutten igjen. Han hadde lyst hår og pannebånd, noe som vakte vage minner fra min egen barndom. Hadde ikke guttene her oppe pannebånd den gang også?

«Hør her,» sa jeg, «hvis du får denne ringen, kan jeg få en kopp kaffe da?»

Det var signetringen, en tung jævel.

Gutten gransket den skeptisk.

«Hva står’e inni her’a?» spurte han.

«’Én ring skal samle dem, én ring skal finne dem, én ring betvinge dem og i mørket binde dem,’» svarte jeg med skjelvende røst.

Gutten stirret på meg med åpen munn.

«Neida. Det står bare noe tull,» beroliget jeg ham. «Ikke bry deg om det. Men den er av rent gull, det kjenner du på vekten.»

Gutten skar en grimase og skjenket opp kaffe til meg. Jeg la ringen på voksduken og fikk et høyt pappkrus i rødt, hvitt og blått. Da jeg satte meg igjen, var steinen varm av solen. Noe løsnet. Jeg innså at jeg hadde forsøkt å etterligne pappa, ikke bare da jeg satte meg på trikken og skulle betale konduktøren, men hver dag så lenge jeg hadde vært konge. Og hva verre var, jeg hadde latt meg diktere av rådgiverne. Jeg var blitt en taus og forsiktig gammel mann som var redd for å gjøre feil. I den lave oktobersolen virvlet dampen fra pappkruset som en ånd fra en lampe.

Når hadde jeg det sist så bra som nå? tenkte jeg.

Hodepinen hadde plutselig gitt seg, kløen også. Jeg tok meg til hodet. Det var da jeg merket det, forandringen, som har endret mitt liv. Den var konkret, selvsagt. Det jeg tidligere vagt og uklart hadde følt, kunne jeg nå kjenne med hånden. Det kunne vel ikke uttrykkes på andre måter.

Jeg husket plutselig historier jeg hadde hørt da jeg var liten: om min farmors operasjoner, om Bernadottenes underlige vaner, om hvilke abnorme byrder dronning Victoria egentlig hadde måttet bære. Keiser Wilhelms skiftende vesen. Hemmeligheter og ymt om uforklarlige lidelser, galskap, utvekster. Som om de alle – vi alle – ble utsatt for fremmede mikroorganismer som tok bolig i kroppene og sinnene våre og endret dem. Det at de hadde mistet kontrollen over sine egne kropper, skyldtes kanskje at de hadde mistet kontrollen over noe annet? Tanken om å ha kontroll var besnærende, ikke minst for oss konger, men samtidig en illusjon – og det hadde det vært selv i eneveldets tid.

Savnet fikk altså et fysisk uttrykk. Forandringen fikk vev. På hver side av issen, skjult under skiluen, hadde det vokst ut små, krumme tagger.

Jeg hadde fått horn.

Jeg hadde skjønt hva som skjulte seg i buksen da jeg stakk hånden ned bak truselinningen. Helt øverst i rumpesprekken rørte noe mykt og spenstig seg. Jeg holdt rundt det og merket hvordan det strakte seg i hånden min. Det var halen, hårløs og glatt. Jeg kjælte med den. Den piloddformete halespissen var tynn, bløt og hadde to små mothaker.

Jeg tok en slurk av kaffen, stirret utover fjorden.

2

Den nye tilværelsen var ikke uten problemer. Etter å ha tømt kaffen oppdaget jeg at man kan ha vondt i en hale. Den var kveilet sammen på en ukomfortabel måte og buksen var blitt altfor trang. Jeg tittet rundt før jeg dro av meg både bukse og truse. Med en skarp stein skar jeg hull i Bjørn Borg-trusen og buksebaken av flaskegrønn kordfløyel. Jeg trakk buksen på, og sukket av lettelse da jeg dro halen gjennom hullet. Man må leve med forandringene, ikke mot dem.

Etterpå labbet jeg ned grusveien til Midtstuen. Jeg gynget litt fra side til side og svingte med halen. Det virket helt naturlig, kjentes egentlig bedre enn før. Atter en konge, og med skiluen på snei slik at høyrehornet pekte mot himmelen. En eldre mann med knickers og Nordic walking sticks kom mot meg med innbitte skritt. Han stanset opp og måpte. Jeg forsøkte å ignorere ham, og kanskje tok han det som en fornærmelse.

«Satan!» ropte han bak meg.

Solen sto lavt mellom trærne da jeg kom frem til Slottet. Jeg stanset i skyggen av et av de store almetrærne i parken, og vurderte om jeg i stedet skulle reise til setra på fjellet. Jeg kunne ha flyttet til et fyr på en øde øy, slik jeg drømte om da jeg var en liten gutt, den gang pappa ennå bare var kronprins, og vi seilte på kryss og tvers over Atlanteren mens tyskerne forsøkte å drepe oss. Men enkelte ting kan man ikke flykte fra. Dessuten hadde jeg plutselig utrolig lyst på lettmelk.

Først ville gardistene ikke slippe meg inn porten. Jeg kom med bart hode: en plystrende, eldre herre med horn. De to unge soldatene i skilderhusene skrek og pekte på meg med geværene. Jeg så det hvite i øynene deres. Håkon den gode gikk i kamp med hette over gullhjelmen slik at ingen skulle gjenkjenne ham, men jeg ville ikke komme snikende til mitt eget slott og holdt luen i hånden. Jeg trodde de skulle begynne å skyte med rødfisen sin, men i stedet kastet de fra seg geværene og løp ved synet av halen mellom bena mine.

«Hold frem som dere stevner, og dere vil slett ikke møte Norges konge,» ropte jeg etter dem.

Dronningen ble blek da jeg kom inn i hallen. Hun sendte meg inn på arbeidsværelset, og sa at jeg ikke fikk treffe noen før hun hadde tilkalt lege og statsminister. Ryktene gikk nok allerede i byen, for det tikket inn meldinger på arbeidstelefonen. Jeg rørte den ikke.

«Det må være et virus,» sa dronningen, da hun kom inn i følge med barna. «Hva har du egentlig spist i det siste?»

Jeg forklarte henne at jeg var den samme som før, bare med noen få justeringer.

«Kall det gjerne forbedringer,» sa jeg, og blunket til henne. «Før var jeg en kopi av en kopi. Nå er jeg en ekte original.»

Jeg logret forsiktig, men hun rynket bare pannen.

«Hva vil folk si?» klaget hun. «Det statsbesøket i Japan må vi avlyse.»

Jeg trakk på skuldrene. I skumringen drev borgerne over Slottsplassen som løv fra trærne. Nordmenn: for et fjollete folk. Hadde jeg ikke slått i bordet, ville de valgt deg til konge og samarbeidet med Hitler, fortalte bestefar meg. Bak ryggen på meg hørte jeg dronningen mumle noe om «psykiske problemer» og «vrangforestillinger» til barna.

Datteren min erklærte at jeg bare kunne glemme å treffe barnebarna før jeg «tok til fornuften». Hun hadde sett forfatteren Tor Bomann-Larsen ligge på lur i Dronningparken.

«Engler og demoner,» stønnet sønnen min, «hva blir det neste? Spøkelser?»

Kanskje det ikke var meg som var blitt en annen, men dem det var noe galt med? Folk er alltid så sikre i sin sak, særlig dronningen. Nå åpnet hun døren og slapp legen inn.

«Gjør ham normal igjen!» beordret hun, og familien trampet ut uten å ta farvel.

«Og hvordan har vi det i dag,» hilste doktor Welle.

Han ventet ikke på svar, men satte fra seg vesken, grep tak i halen min og rykket til.

«Au!» utbrøt jeg.

«Det er bare en bitte liten sjekk,» forsikret doktor Welle. «Kan De ta av Dem på underkroppen?»

Jeg skjønte at han hadde større planer enn å måle lengde og tykkelse på halen min. Ville han skjære av meg hornene?

«Hva akter du å gjøre med meg?» spurte jeg.

Welle tok bilder av meg med smart-telefonen og noterte i blokken sin.

«Det er viktig at De oppholder Dem et sted der De kan få fred,» svarte han.

Før har jeg latt legene skalte og valte, men nå fryktet jeg hva Welle kunne finne på.

«Fred er ikke et sted man kan ta mennesket til,» innvendte jeg. «Fred må finnes i mennesket selv, ellers finnes det ikke.»

Var det virkelig jeg som snakket? Welle så betenkt ut.

«Hmm,» sa han, «først skal De gjennom en preliminær undersøkelse, deretter må det tas noen vevsprøver, og så …»

Han fant frem et pillebrett.

«… er det viktig at De får slappet ordentlig av,» avsluttet han.

«Hvis det er slik at du ikke kjenner fred, doktor, men uro og tvil, foreslår jeg at du spiser pillene selv,» sa jeg, mens jeg kveilet halen rundt stolbenet og viftet med halespissen.

«Det er ikke piller jeg trenger – jeg trenger nye bukser.»

«Her er det jeg som er lege,» svarte Welle.

Men jeg gadd ikke lenger være «fornuftig». De skulle få merke at forandringen ikke bare var på utsiden.

«Kan du si meg hvilke roller vi egentlig spiller og hvorfor?» spurte jeg. «Hvem har bestemt at du er lege, og hvem har bestemt at jeg er konge? Kunne det ikke like godt vært omvendt? Er det ikke slik at en mann kan fiske med en mark som har spist av en konge, og så spise fisken som bet på marken?»

«Hva mener De med det?»

Han så på meg.

«Ingenting annet enn å vise hvordan en konge kan forvandles i innvollene til en tigger. Vi spiller alle roller i et skuespill vi ikke kjenner slutten på. Kan det ikke være at jeg kjenner veien til ekte helbredelse bedre enn du, legen?»

Welle hevet øyenbrynene, sukket og satte seg. Jeg ringte etter et krus kaffe til ham.

Så spurte jeg om han visste hvorfor kongene hadde slike underlige navn i gamle dager: Harald Blåtann, Olav Digre, Inge Krokrygg, Håkon Herdebrei. Den eldste av Gunnhild-sønnene ble kalt Harald Gråfell fordi han fikk pels.

«Arv eller miljø?» spurte jeg. «Du har gått på universitetet, Welle. Forklar meg, vær så snill: Hvorfor skjer dette med meg? Hva skal jeg gjøre?»

Jeg hadde ingen illusjoner om å bli forstått, verken av familien eller legen, men den som har horn har ikke stort å tape. Kanskje det fantes en kur. Men i så fall, burde jeg ta den? Welle ble sittende lenge uten å si noe, så trakk han opp skriveblokken og noterte frenetisk.

«Og De drakk altså to liter melk da De kom hjem?» Han rynket pannen. «Kanskje hornene trengte kalsium …»

Jeg nikket og lurte på om Welle egentlig kunne svare på det som var et filosofisk og ikke et medisinsk spørsmål. Enn så lenge unngikk jeg i alle fall at han skrev meg inn på en eller annen skummel klinikk.

Welle var bare så vidt ute av døren, da statsministeren dukket opp, hun nye. Rådgiverne svermet rundt henne som losfisk.

«Digger hornene,» sa en ung kvinne med lyst hår og stripete buksedrakt, og blunket til meg, «bedre enn noe vi har funnet på. Helt konge.»

Statsministeren lot derimot som ingenting hadde skjedd, og hilste like avmålt som vanlig. Jeg viftet med halen, men hun fortrakk ikke en mine.

«Jeg lurer på om vi må diskutere din rolle i statsråd,» begynte hun. «Heldigvis har du jo en svært kompetent sønn.»

Hun satte seg av en eller annen grunn på huk foran stolen min – liksom for å være kompis – og la ikke merke til at jeg rynket brynene slik at hornene beveget seg. Et kuppforsøk, det var det det var. Jævla barnehagetante. Som om jeg var interessert i møtene hennes! Norsk politikk dreier seg om å fordele tre promille av statsbudsjettet, smile til kameraet og ellers dolke sine venner i ryggen etter beste evne. Jeg syntes synd på kronprinsen som skulle sitte der i mitt sted og smile høflig. Alt viktig skjer annensteds.

«Kan du skaffe meg intetheten?» spurte jeg.

Statsministeren nølte litt, så formet hun hendene som en kopp.

«Her,» sa hun.

«Det var ikke noe særlig,» svarte jeg, «du har jo ikke noe der.»

«Nei vel, Deres Høyhet,» svarte hun, «kan De vise meg hvordan det skal gjøres?»

«Følg med nå,» sa jeg, grep tak i nesen hennes og dro til det jeg kunne.

Statsministeren falt om og holdt seg for ansiktet mens hun jamret seg.

«Slik får du tak i intetheten,» forklarte jeg henne.

3

Først var jeg nedfor etter at dronningen jaget meg ut av dobbeltsengen, senere skjønte jeg at det var veien jeg måtte gå. Det gjør vondt når knopper brister, og så videre. Nyttårstalen krever innsikt, men innsikt krever modning og i begynnelsen var alle mot meg. Etter at jeg tok henne ved nesen, laget statsministeren et helvete og pusset psykiaterne på meg. Heldigvis ble hele det terapeutiske Norge snille som lam når jeg viftet med halen. Jeg lærte meg å spille på hornene. Diagnostiser dem, dåsemikler!

Jeg kledde meg i den gamle oransje silkesarongen jeg fikk av kong Bhumibol, og flyttet opp på det nyoppussete loftet, der jeg slo meg til på en matte på tregulvet. Om morgenen kunne jeg høre måkeskrik og krafsingen av fugleføtter på taket. Ingen flere amoriner på meg. Jeg rørte ikke alkohol, og følte meg etter hvert bedre, selv om jeg fremdeles opplevde dager der jeg tvilte på meg selv. I svake stunder funderte jeg på måter å dekke til hornene på. Burde jeg skjule dem med kronen? Kunne jeg bruke halen som belte? Skulle jeg aldri se barnebarna igjen?

Desembermørket senket seg over byen. I årevis hadde jeg vært fange av håpet om å bli som pappa. Det tok tid å akseptere forandringen, men på loftet begynte jeg endelig å fatte hva som hadde skjedd. Jeg var en annen. Det fantes ingen vei tilbake.

Men ville andre forstå meg? Selv om jeg ikke lenger tok telefonen, holdt jeg meg oppdatert via iPaden. Folket undret seg over at jeg ikke viste meg lenger. Er kongen kidnappet? Av EU? Frimurerne? Noen skrev at jeg var operert under et hemmelig satanistisk ritual, og på sosiale medier var det bilder av folk som kledde seg ut som djevler – for å støtte meg, håpet jeg. Det var også noen moroklumper som plasserte kors, hvitløk og vievann utenfor Slottet, til dronningens irritasjon. Jeg kunne åpenbart ikke skjule meg i all evighet. Jeg måtte stå frem. Også Norge måtte forandres.

En kveld klatret dronningen opp den bratte loftstrappen sammen med doktor Welle.

«Velkommen,» sa jeg og bukket. Jeg satt i lotusstilling på gulvet med halen utstrakt bak meg.

«Hva skal dette være godt for?» spurte hun.

Rundt Slottet kretset et helikopter med kameraet ut av sidedøren. Et mistenkelig sammentreff. Jeg så på kona, dette multinasjonale selskapet av designprodukter, maling og dyre kremer. Selv om noen sier at alt på jorden er skygger og tåke, er det fremdeles henne jeg vil ha, og jeg merket at halen dirret svakt, nærmest av seg selv. Det er ikke det samme å lese Dødeboken alene hver kveld i det blafrende lyset fra bestemors parafinlampe.

«Vil du høre sannheten om min forvandling?» spurte jeg.

I et glimt så jeg hvor vanskelig situasjonen hennes var blitt etter at jeg fikk horn. Jeg fikk vondt av henne og begynte å gråte. Hun misforsto, selvsagt.

«Jeg vil bare at alt skal være slik som før,» sa hun trøstende, og la en hånd på armen min. «Kom ned! Det kler deg ikke, dette her, verken hornene eller den østerlandske visdommen. Skjønner du ikke hvor belastende dette er for meg, å leve i det store, øde slottet, i praksis alene, med en mann som mediterer på loftet og ligner en slags dinosaur? Vær så snill! Hva vil du jeg skal gjøre, si eller tenke for å få deg tilbake?»

Jeg tørket tårene. Også hun måtte forandres.

«Det finnes ingen sannhet og ingen tanke,» svarte jeg. «Det finnes heller ikke noe jeg, så du kan ikke gjøre noe.»

Jeg så at hun mislikte at jeg snodde halen rundt underarmen hennes. Hun forsøkte å riste den av. Jeg løsnet straks grepet, kveilet den smidige brusken sammen på gulvet og lot haletippen vippe opp og ned.

«Hvordan kan du tøyse med dette,» sa hun og brast i gråt. «Ta til fornuft igjen!»

«Men hvis jeg ikke finnes, hvordan kan jeg tøyse da?» spurte jeg.

Det oppløste ansiktet hennes virket falskt. Er det hun som har satt horn på meg? spurte jeg meg selv, og husket Othellos grønnøyde monster. Enkelte spørsmål er heldigvis uten svar.

Hun tørket tårene, ristet på hodet.

«Jeg kan ikke følge deg,» sa hun trist, «jeg skjønner deg ikke lenger. Og snart er det jul!»

«Jeg skjønner det heller ikke,» sa jeg, «men hvis du lar tv filme meg gjennom skylightene fra helikopteret, foreslår jeg at du heller ber dem dra til Bloksberg. Faktisk kunne du heller ha tv-en i sengen enn meg. Den vil gjøre deg lykkelig: blir du lei, kan du bare skifte kanal. Men jeg kan ikke skifte horn som om de var lyspærer!»

Hun gikk gråtende ned trappen, før jeg fikk diskutert nyttårstalen med henne. Welle så i gulvet.

«Du spurte meg om hvordan dette kunne skje,» sa han etter en pause. «Jeg har saumfart forskningslitteraturen og konsultert internasjonale eksperter på metastaser, men jeg har ikke noe svar.»

«Men det har jeg,» sa jeg, «for den som vil høre.»

«Har du tatt hormoner?» spurte Welle åndeløst.

«Så enkelt er det nok ikke, Welle,» svarte jeg.

Jeg lente meg tilbake og kjente på høyrehornet. Mitt eget kosteligste, tenkte jeg. Det glatte, kjølige hornet var en nytelse å ta på. Venstrehornet var bra, men høyrehornet var best.

«Forestill deg hvordan det er å være meg,» begynte jeg. «Hvordan kunne jeg unngå å bli preget av vekten av millioner av blikk som har tynget meg siden jeg var en bitteliten gutt? Noe måtte skje, og det skjedde.»

«Men Deres Kongelige Høyhet,» stammet Welle, «det rareste er at De har horn på hodet og spiss hale, som om De var en, en, en …»

Han stirret hjelpeløst på meg.

«En djevel, ja,» svarte jeg, «bare si det: djevel. Ingen tar skade av ordet, doktor. Ikke alle ting kan forklares. Hva om jeg var blitt et gigantisk insekt? Eller en gud? Det finnes mer mellom himmel og jord enn det du har lært på universitetet, doktor, og menneskene former verden på den måten at deres forestillinger før eller siden blir virkelige.

Forestiller man seg engler, vil de dukke opp. Maler du djevelen på veggen, sitter han allerede på tronstolen. Og noens engel er en annens djevel. Ingenting er sikkert annet enn at vi eksisterer i versjoner, som historier, og stort sett er fremmede for oss selv. Alt flyter og finner sin form kun i kortvarige øyeblikk.

Derfor har jeg fått horn, tror jeg, og djevelhale. På et vis er jeg bare en massiv kollektiv vrangforestilling. Men når sant skal sies, har jeg aldri følt meg bedre.»

Welle nikket langsomt. Trass i at han hadde gitt opp å få meg innlagt, diagnostisert og operert, ble han stående. Kanskje han følte et snev av omsorg for meg likevel?

«Ok,» sa han til slutt, «men hvorfor må du snakke som Yoda i Star Wars?»

«Stikk, din legejævel!» brølte jeg.

Det tok flere dager før jeg tilga meg selv det siste utbruddet. Ydmykhet er vanskelig, tålmodighet likeså. Dronningen hadde heller ikke fortjent at jeg gjorde narr av henne. Jeg kunne ikke tvinge på henne hornene, hun måtte godta dem selv. Jeg satte Dødeboken tilbake i hyllen i biblioteket, dro på meg de gamle kordfløyelsbuksene og monterte tastatur på iPaden. Mon tro hva bestefar ville sagt om budskapet jeg noterte i stikkordsform. Frihet, etter hundre og ti års ensomhet?

Jeg stilte meg opp foran speilet.

«Kjære landsmenn,» begynte jeg.

Det var bare noen dager til nyttårstalen skulle spilles inn, og snart skulle jeg stå frem i all min prakt. Tiden var inne. Denne gangen ville jeg begrave statsministerens tale helt nederst i avisnotisene. Kanskje hun ville vifte med det hvite flagget og be meg om å komme tilbake til statsråd. Det samme kunne det være, det var ikke henne jeg ville tale til.

Om ettermiddagen ringte NRK.

«Da kommer vi i morgen,» sa journalisten. «Same procedure as every year.»

«Gleder meg!» sa jeg. «Har du et råd?»

«De vet nok best selv,» humret journalisten, «men jeg mener at en tale alltid bør ha en adressat. Tal som om De henvender Dem til en bestemt person.»

«Vær sikker,» sa jeg.

Kanskje barnebarna mine vil høre historien? Det er håp for dem, enda jeg har mine tvil om denne Steinerskolen, og derfor er det dem jeg tenker på nå. Foreldrene deres er derimot altfor travelt opptatt med å bli likt, og synes åpenbart det er pinlig å møte meg. Hva folk egentlig ser i sønnen min, er meg en gåte. Glansbildet i avisene er vel så skinnende at han tror på det selv. Og de sier at jeg er rar?

Talen min handler ikke bare om en mann som tok trikken til Frognerseteren. Jeg skal også si sannheten om Glücksborgernes uvaner og Windsorenes ritualer. For hvorfor skal det stadig holdes skjult? Hva godt kom noensinne ut av det?

Budskapet er at man skal slappe av og se seg selv i speilet. Alle strever så satans mye. Selv strevde jeg med å være som pappa, forsøkte å oppføre meg som rådgiverne ville. Jeg var under kontroll, men så gikk jeg heldigvis av trikken. Innsikten om at jeg er en vrangforestilling har endret mitt liv: Jeg står nå fritt til å finne min egen vei. Før var jeg bare Norges konge. Nå er jeg endelig herre over meg selv. Jeg fant ikke innsikt. På Frognerseteren fant den meg, men – og legg merke til det – jeg slapp den inn.

Om kvelden dukket dronningen opp igjen. Hun hadde med seg en kartong melk, og håret var utslått.

«Hei, vennen,» hilste hun, og trakk meg forsiktig i halen.

Det er menneskelig å tilgi, men kongelig å be om unnskyldning.

«Unnskyld,» sa jeg, «kan du tilgi meg? Jeg lover å holde meg på matta heretter!»

Og så lo vi lenge og godt. Hun har alltid hatt sans for vittighetene mine.

Om morgenen var hun borte, men hun kommer nok igjen. Hvis hun omsider slapper litt av, lurer jeg på hva slags vesen hun forvandles til. For hvis kongen får horn, kan vel dronningen også få nye attributter? Et eller annet sexy, håper jeg. Noe huldreaktig, for eksempel.

Jeg var avslappet og klar da NRK kom, roterte hodet for å løse opp i nakkemuskulaturen mens halespissen vippet opp og ned. Journalisten var advart på forhånd, men la likevel på sprang da jeg kom imot ham med hånden utstrakt. Rådgiverne fikk overmannet ham. Etter at jeg forklarte ham situasjonen over en kopp kaffe, roet han seg, og NRK-folkene rigget opp lys og kameraer slik de gjør hvert eneste år. Journalisten satte en vannmugge foran meg. Han var kommet over sjokket, og skjønte kanskje at han snart hadde tidenes scoop i minnekortet.

«Deres Majestet,» sa han, «motet De utviser nå står ikke tilbake for det Deres far og bestefar fremviste i april 1940.»

Jeg nikket litt brydd, og motsto fristelsen til å fikle med høyrehornet, som var grundig pudret av NRKs beste sminkøse. Det røde lyset kom på, og journalisten klappet meg i gang.

«Forandringen inntraff midt på lyse dagen,» begynte jeg.

Det gikk på skinner, og flere ganger tok journalisten av seg brillene for å tørke tårene. Jeg nærmet meg avslutningen, og håpet at dronningen ville komme enda mer på glid. Kanskje jeg kunne flytte tilbake til min egen seng?

«Det har tatt tid,» sa jeg avslutningsvis, henvendt til kameraet, «men nå begynner jeg å få skikk på mitt nye liv. Hver morgen lar jeg hånden gli gjennom håret og gleder meg ved hornene. Og halen. La oss ikke glemme den. Jeg er fri nå. Er du? Og ikke fortell meg at du ikke har horn selv. Du har bare ikke kjent godt nok etter. Godt nytt år!»