Alf Prøysen

Dørstokken heme

og andre noveller

Forord

Da krigen var slutt i 1945, kom det ut en flom av bøker fra forfattere som hadde hatt manuskripter liggende mens de ventet på frigjøringen. Alt var ikke like godt, noe Aksel Sandemose sukker over i en innsiktsfull anmeldelse av Dørstokken heme i Friheten i 1946. I denne debutanten ser han en ny dikter, selv om han også finner mye å sette fingeren på. Men «Evnen, viljen og det dikteriske slår igjennom på hver side. Det lille arbeidet veier opp minst 900 sider av det som er kommet siden frigjøringen, for ikke å si 9000», skriver han.

I anmeldelsen går Aksel Sandemose langt ut over temaet for en vanlig bokanmeldelse. Han spør hva kunst er, og han svarer enkelt at «i kunsten realiserer et menneske seg selv. Alf Prøysen kommer til å gjøre det. Om ti år vil han ryste på hodet når han ser tilbake på alle villfarelsene, og om tjue år vil han ryste ennu mer på hodet – og det meste som hendte, det gjorde vondt. I dag er han ingenting, på samme måten en kan si at en seks måneders fole er ingenting (men en gir den jo ikke bort). Alf Prøysen trenger luft, han trenger medgang slik som alle begavelser må ha det for å blomstre, han må ut og bli hjemløs, slik at han kan se sitt Hedmark ovenifra, fra skyene! […] Det er så mange måter å realisere seg på. Men Alf Prøysen er et menneske (nærmere bestemt et menneske på Hedmark). Han har det dikteriske grunnlaget som en efterlyser i alle bøker, men ikke ofte finner, ikke heller særskilt ofte hos forfattere med stort navn og mange skinnende ord.»

Dette var store ord fra en stor forfatter til en usikker debutant!

Dørstokken heme har undertittelen Hedemarksfortellinger. Det er forholdene på flatbygdene som skildres. Men de store gårdene ser vi bare i utkanten av synsfeltet. Desto tydeligere ser vi de grå husmannsstuene, slitne arbeidsfolk og freske tjenstegutter og -jenter.

Novellene kan leses på flere plan. På ett plan er de tidsdokumenter om samfunnsforhold som ikke finnes lenger. Husmannsvesenet er for lengst historie. I tekstene er miljøet bare en ytre ramme om skildringen av mellommenneskelige problemer vi kan kjenne oss igjen i.

Den muntre og morsomme Prøysen er ikke spesielt framtredende i disse novellene. Humoren finnes der likevel i form av replikker og som en medfølende holdning med dem som har det vanskelig. Men humor har også en vrangside slik den vises i Tullfølje. Her er humoren ondskapsfull, men vendes til slutt mot dem som ler.

Sliterne og de som faller utenfor er forfatterens hjertebarn. Det er mye slit i tekstene, og det er mange drømmer som ikke blir noe av. Bare se på historien Beinvegen. Alle drømmene til husmannen blir rettet mot å lage en ny vei. Jo fortere han kommer hjem fra gardsarbeidet, jo mer tid får han til å ta fatt på sitt eget. Men det nytter så lite, og han ender opp med «en beinveg til ingenting». Det er noe trøstesløst over det og vanskelig å se hvordan folk skal komme seg ut av elendigheten.

Siden novellene har bakgrunn i et samfunn med store sosiale forskjeller, kunne vi kanskje vente å finne en klassebevissthet og et samhold mellom husmannsfolk og tjenere. Det gjør vi ikke. Isteden tråkker de på hverandre så godt de kan, og de få konfrontasjonene det legges opp til med gårdbrukerne, renner ut i ingenting.

I Fløttardag er alle misfornøyde og vil slutte på gården. «Ja, han Oskar hadde nå bestemt seg for det tidlig i vinter, han, da Nerbærjen grein og brukte seg fordi han sto og tala ved jentene borti garden da han reiste forbi med vedlasset. Han tenkte å svara Nerbærjen kvasst den gongen, men så bestemte han seg tel å slutte tel våren i staden. Og hele vedkjøringa ut peiste han på hesta, så dom låg flate i draget og sto og skalv ved vasskommen da økta var slutt.»

Opprøret blir til ingenting når tjenerne blir lovt ny trillebår til møkk-kjøringa, og kjole etter dattera på gården. Isteden blir det fjøsgutten som får de andres hån over seg, for han har trodd på opprøret deres og er den eneste som har sagt opp.

Sigrid i Kromma på Dal gjør også opprør på sin egen måte. Hun reiser til byen, men kommer hjem igjen med de samme holdningene som gjorde at hun ville dra. Og så hakker hun på ei jente som har trodd på den samme drømmen. Og Karen i Fin-lampa på Rogne kjøper den forhatte lampa for å bruke den til å underkue andre.

Det er kanskje typisk at den eneste som prøver seg på et ensomt opprør uten å tråkke ned andre, er kunstneren i Motiv. Han maler bokstavelig talt to bilder av bygda på hver side av ei plate. Det ene bildet viser store gårder med kirka i midten, og det andre grå husmannsstuer og folk som skader seg. Det er bygda sett ovenfra og nedenfra. Men kunstneren dør før opprøret blir realisert, og moren hans sørger for at bildet blir overlevert med den «rette» sida fram. «Hans hadde snudd bildet i ramma, han visste fell itte riktig å han gjorde på slutten da han absolutt skulle ramme det inn og gjøra alt ferdig sjøl.»

*

Da Dørstokken heme kom ut, hadde pappa flyttet fra Rudshøgda for lengst. Han hadde reist ut og blitt hjemløs, slik Aksel Sandemose skrev i anmeldelsen sin. I hjembygda følte han at han ofte ble gående til spott og spe og ikke hadde noen å dele interessene sine med. Drengestuesamfunnet kunne nok være hardt for den som falt utenfor. Han likte å lese og skrive, men sæle på en hest, kunne han ikke. Og det var slike evner som trengtes. Jeg husker han fortalte om spotten og hånfliren fra de andre da han stolt viste fram et dikt han hadde fått på trykk. «Det er vel ikke noe vanskelig for deg å skrive, du som har så mange bøker å se etter,» lød det da.

Det tok en del år før han våget å satse helt på evnene sine, men han gjorde som gutten i novella En natt om våren. Han dro hjemmefra for å virkeliggjøre drømmen. I første omgang endte det i nye fjøsrøkterjobber, men da han kom til Vøyen gård i Asker i begynnelsen av krigen, ble det som et vendepunkt. På gården møtte han en romsligere holdning enn han var vant til, han følte ikke at han bare var tjener. Eierne av gården var musikk- og kunstinteresserte mennesker som tok ham inn i dette fellesskapet. Og på Statens småbrukslærerskole i nærheten ble han tatt imot med åpne armer av ungdom som ville lage skolerevyer. Dette førte igjen til at han ble med i den første studentrevyen i Oslo etter krigen. Og der ble han «oppdaget» og fikk platekontrakt. Men det er en annen historie, som det heter.

Da Dørstokken heme kom ut, bodde han fremdeles i Asker, og hadde ennå ikke tatt det store spranget fra kuene i fjøset til skrivepult, radio og scene. Men han hadde gått over dørstokken og ut i verden.

Februar 2002

Elin Prøysen

Om tekstene

Tekstene i denne samlingen er fra de to utgavene av Dørstokken heme (1945 og 1949) og enkeltnoveller som har stått på trykk i andre publikasjoner. Det er noen forskjeller mellom de to bokutgavene. I 1949-utgaven av Dørstokken heme er Den store dagen tatt ut. Isteden er «Den første kjærlighet», Det er fæle ting og Et steg for langt satt inn. Noen små redaksjonelle endringer er det også gjort i stubbene. Siden det er forfatteren selv som har gjort disse endringene, er 1949-utgaven lagt til grunn for denne nye utgaven av Dørstokken heme.

Flere av novellene i Dørstokken heme sto først på trykk i Magasinet For Alle og ble bearbeidet i større eller mindre grad før de utkom i bokform.

Matja Madonna, Vaksin jinte, Snøfall i romjula, Damenes valg, Et jonsokeventyr, Den blå koppen, Blommer på bar mark, Trøskerlaget, Blåna og A Florense Bygningen sto opprinnelig på trykk i Utpå livets vei, 1952.

Dørstokken heme

Hedemarksfortellinger

Gammal gjeld

Det begynte en sammardag. – –

Han satt på dørstokken i Bakka og såg på han Jon åt. Kakuskiver med syltetøy på, mjølk i et stort krus, det var sikkert godt. – – – Av og tel såg han ut over fjøsbakken, det var tidlig på dagen, han kunne sjå faret sitt i doggen bortover bakkekneiken, og da han gløtte på beina sine hadde smørblomstblar og anna smågras klistre seg fast.

– Dom er tidlig oppe i Nerlykkjen, skjønne je, sa mor hass Jon, hu sto fullt påkledt med hard hårtopp og sveivde på kaffekvenna så det peip.

Han svara itte. Lo litt og vippe ner en maur som ville krabbe inn. Han skjønte godt hu var sint fordi han kom så tidlig støtt, men det var så langsamt heme. Han far satt og lappe skor hele dagen. Det var bekk og gamle skosuler overalt. Mor hass gikk i fjøset bustete og fæl og brukte kjeften for han itte hogg ved. Hu Dagny og han Oskar sloss om papirfiller og tomme skokremasker, og drog bort redskapen hans far, som han måtte finne att og ta imot julingen for. Og i vogga låg veslejenta og gapte og skreik med attknepte auer i et ildraudt ansikt og to små knyttnever som veivde og slo i lause lufta.

Nei, da var det likere å stikke hit, da. Han Jon var itte akkurat så grei støtt, han hell, det kunne godt hende han sladre og laug skulda over på andre, men det fekk gå an alt når han slapp å vara heme.

– Ha du eti nåe i dag du ’a Pær? sa mor hass Jon.

– Ja, sa han, for han visste at hvis han sa nei så bad hu han gå hematt og eta. Hu gjorde det ved meddasleite støtt, – du får gå hematt og eta nå Pær, di ska fel ha mædda borti Nerlykkjen òg, sa hu da og såg på han med klare auer. Da brukte han å gå borti hagan og ligga der tel han Jon var færdig – –

– Det ligg att ei skive etter han Jon her, ser je, du æ fell itte mættere hell du få ne den, ve. –

– Takk, sa han fort, hakka med hue og tok etter skiva med magre, møkkete hender.

Men da vakne han Jon òg!

– Få je att kakuskiva mi!

Mor hass sto enda med skiva i handa.

– Ska du ha a nå, ’a?

– Få je att kakuskiva mi!!

– Je syntes du sa du var mætt, je, sa mor hass, hu la skiva på bordet.

Han satt enda med handa framstrakt, men så sansa han seg, og handa seig ned. Han bøyde nakken sin og begynte å plukke vekk løvtannhuer som satt imellom tærne. – Rart med slike huer, gett – dom sett seg fast imilla tæom, – – rart med slike huer, gett – dom – – sætt – – seg fast. – Rart med slike – –

– Kom ’a Pær, så leke vi gamp, sa han Jon og tørka fingra på boksa si.

Han reiste seg seint og såg på bordet. Han Jon hadde tatt ett bett av skiva, hu låg der like tjukk og god med syltetøy over det hele. – – –

– Du skulle itte ha mer lell da, sa mor hass Jon, hu kaste skiva i skulibutten.

– – –

2.

Spellmannen tømte drammen sin og drog opp ei masurka så det sang. Og golvet var stappfullt med en gong, for det var langt på natt og det gjaldt å nytte tia. Å traderdattendei, traderdutandei.

Æ du skredder –

sy du læidder

sy da òg ett par tel meg. –

Samteraje

Marje Taje

få je såva ei natt med deg!

Han Pær sto ved døra og såg på, han. Av og tel oste råkald damp inn i lokalet når noen gikk i døra, for det var midtvinters og knitrende kaldt. Det var som kulda slo han i nakken og over ryggen, men han fløtte seg itte. Han vart skubbe og dytte, tråkka på og klemt, men han tøyde halsen, og aua var med en lys permanent golvet rundt. Når paret var like ved, såg han i femte veggen og fløtte beina i vilske, men når dom var forbi sto han som før.

Det var a Ester Hagen og han Jon Bakka som danse. Han arbe ihop med a Ester på Nerås, og dom var riktig gode venner. Hu kom ofte borti guttkammerset, «kåken» dom kalte det, og var med og spelte femkort om kvelden. Ja, itte heljekvelder og midt i vikua, da var hu ute og møtte han Jon. Han kunne høre dom når dom kom att somme tier, han hadde sjelden sovne, det var så mye å tenkje på. Det kunne vara han låg og tenkte på mor si, hu satt åleine med en ongflokk borti Nerlykkjen. Eller han låg og tenkte på framtia – om han skulle gå her dagenes dag og aldri bli noe. Det var så lite framferd i han slik. –

– Eller det kunne vara at han låg og vente på a Ester og han Jon.

Helst det. –

– – –

Døra går opp, og han får et vindgufs i nakken att. Det er et helt følje ifrå stasjonsbyen som kjem. Snobb altsammen, jentene er malt og kitta, guttene sprader i lakksko og ytterfrakker. Gjeitpakk tel gagns. Dom hadde vel drivi rundt hele bygda og feste nå, og så kom dom hit tel slutt. Han kjente så vidt den eine jenta, a Bibbi dom kalte, hu var ofte og «besøkte» dattera på Nerås, og da måtte han som regel ta en hest og skysse a hematt. Han helser så vidt og blir blodrau da hu itte svarer. Skotter seg fort rundt om noen ler, tråkker litt med beina og står som før.

– Siste dans! roper spellmannen. Og der baner han Jon seg veg, gir søtten i a Ester og bukker for frøken Bibbi. Og hu ler med rau munn og blir med.

Han står handfallen og ser på. Det går da itte an! murrer det i hue hans, det går aldri an, det er da umulig –!

– Kom nå, Pær, så dæinse vi! A Ester står bleik og rar og røsker han i armen.

– Du veit da så godt je itte kæin, svarer han. Det blir for mye på én gong. Han drømmer nå.

– Kom nå! Hu er hard i stemma.

Han ska tel å nekte enda en gong, men da ser han den lange kveisete Hårstadsveiseren er på tur mot a Ester – og han kaster seg ut i det!

Det går itte så værst. Det er mange på golvet, altfor mange, dom blir puffe og skubbe både hit og dit. – Ska vi slutte, Ester? spør han.

– Tullbokk, dette går fint!

Og dom danser –!

Da dansen er slutt stormer alle borti garderoben. Han Jon henger i armen tel a Bibbi og hjelper med kåpa. Storflaks!

– Hjelp meg med kåpa, da Pær? sier a Ester på spøk, og han er på tå hev med en gong.

– Tullbokk, je æ itte dårligere i armom enn je klæ på meg sjøl! ler hu og knapper i halsen.

– Nå reiste ’n Jon, sier han. Det er domt sagt, men han hører bilen starter og så glepp det ut.

– Ja nå reiser vi òg, sier a Ester og tar han i armen.

Og så går dom.

– Detta var dåli gjort ta’n Jon, sier han om ei stund. Han kunne prate han òg nå dom var åleine.

– Æsj! Je har lurt på det lenge, han kom itte dit han ville og da var det itte vente at han kunne slå seg tel ro. Ta meg i armen da, fommel’n! Å nei forresten, je kryp inni frakken din je, kåpa mi er så tynn. – – –

Den vikua som kom …

Han kunne sitta og fryse seg forderve på tømmerlasset om dagen uten å merke det, i skauen tok han den tyngste stokken helt åleine, han måtte lette på noe tungt! Da han var inne tel måls åt han itte, han var itte sultin! Han lo og erte a Ester for den femøringen hu tapte i femkort kvelden før, ha! ha! –

– Je kjem att i kveld og da ska je ta deg, sa a Ester.

– Ja, kom du! sa han. – Kom du!

Og a Ester kom. – –

Det hendte han vakne om natta og låg med åpne auer i kólmørke. Berre låg og såg inni svarte natta.

Det var godt det og …

Lørdagskvelden etter satt a Ester og han ihopes på lokalet. Det var fysste gongen han satt med ei jente på dans. Han var lei seg og gla på samme tid. Hu gol og gnog så fært på at dom skulle danse, a Ester, – jo ’a Pær – kom ’a Pær – slik let det.

– Dom ser så væl je itte kæin, så! sa han. – Vent tel det blir flere på golvet!

Og utpå natta var golvet fullt. Det subbe i beksømstøvler, trippe i lågsko og klakk i hæljern. Golvet huske seg. – –

– Nå dæinse vi, sa a Ester att. Jo, han knappe jakka og ville reise seg.

Da kjem han Jon.

Rett ifrå gangen i ytterfrakk og hatt, han flyg over golvet og riv tak i a Ester.

Og så hender det – –.

Han veit itte om det sjøl før han står med flådde knoker og ser han Jon svægar og holder seg for kjakan. Han uler som en båt, flyg på han Jon en gong tel, det skrangler i tenner, der får han sjøl et slag så det svartner for synet, men han gir seg itte! Han hører skrik rundt omkring seg, det er noen som hekter seg fast i armen hans, han slenger dom vekk og slår på nytt. Og midt i det han slår er han helt rolig. Det er som det har liggi noe inni han og murre i mange år. Nå går det høl på byllen. Han grip en taburett –

Da får han noe hart i hue, det ringler i glass, og stjernehimmelen raper under øyelokka. Så blir alt borte – –

– – –

Han vakne att nedi kaffestugua. Kjærringene flyr tel og frå, bleike folk står i døra, det sitt noen og græt ved sia hans, det er a Ester.

Så svimer han av att.

Og andre gongen han vakner ligg han heme. Mor hass sitt ved senga, gammal og grå, hu snufser og græt, men når hu skjønner han er vaken, smiler hu. Et fattigdommens tannlause smil.

– Å gudskjelov å lell!

Han ligg ei stunn før han sanser seg. Jo – det var han Jon, han hadde slengt kakuskiva ifrå seg og så ville han ha a att da han skjønte at han ville ha a. Og så hadde han dengt ’n, hu Ester hadde –

Hu Ester?

Nei, men i jøssunam, det var itte kakuskiva, det var a Ester!!

– A Ester? kvisker han.

– Hu kjem oppover i kveld, hu. Hu har vøri her hårr kveld sia om syndan da dom kom med deg.

– Hæin Jon?

– Å ja, mor hans sukker og ser nedi fanget sitt. – Hæin står det nok over. Du slo ut noen tenner på ’n, men hæin knuste flaska i hue på deg så det gå fell opp i opp. –

– Å ner kjem a Ester?

– Å – om ’n fire timer, tenkje je.

– Å mye æ klokka, mor?

– Klokka æ fæm.

Han var så trøtt, så trøtt. Men av og tel gløtte han på auelokka og såg på stuttviser’n som gikk tel ni –.

Kniven

– Br-r-r-r

Hu er like ved å hive seg på sia og stanse skranglinga, men så sanser hu seg og sig bakover att.

– Br-r-r-r

Tenkj om han Birger itte vakne? Tenkj om han søv steinhardt i dag, slik som han sleit tel langt på natt i går kveld bortpå potetlandet? Å nei, åssen ska det da gå? Hu orker itte å tala ved han i dag, sjå han i aua – aldri i væla!

Men han Birger er vant tel å stå opp ved denne tia om våren, den sterke handa hans famler bortover glaskarmen, finn klokka og får stopp på levenet. Etterpå spiler han fingrene ut, lange, krokete klør krafser omkring, soper tel seg fyrstikker og pipe. Så retter han kroppen sin, det er som den har liggi ihopskruvd i natt, det knaker i sengebotn da beina spenner tak mot fotfjøla. Hu skvett vondt da hu hører det riper med beinharde, gule negler mot gammalt treverk.

Så med et byks slenger han teppet tel sides og klasker ut på golvet. Hu fer sammen for hårr lyd, tullhøne, sier hu inni seg, kan du itte vara stille i dag! Men hjertet hopper hardere og hardere, og da han triv boksa si og drar på seg den, lokker hu munnen hardt att for itte å skrike høgt.

Han gir seg tid. Endelig røsker han tel seg beltet sitt – – og heng det attende på sengestolpen, ser seg omkring, løfter på teppet og kikker borti omnskroken.

Hu er borte nå. Kjenner itte kroppen sin mer.

For nå kjem det – –

Nå – –

– Karen!

Hu prøver å snorke, men det blir berre en rar lyd.

– Karen!

Den lange armen hans tek tak over lenda og rugger rundt.

– Ja, kvisker hu nedi teppet.

– Har du sett kniven min? Han står over henne og puster i nakken hennes. Varm pust.

– Nei, sier hu og fløtter seg unna.

Så gir han det opp. Tia er knapp og gardsvegen lang. Han dreg på seg busserullen og klamper ut døra på tunge trebånner.

Hu ligg så svetten siler og puster ut. Det er som hu har fløgi lange veger og nå endelig kan kvile. Om ei stunn reiser hu seg på ålbogen og ser ut glaset.

Der går han, ja. Ned Rønningsbakken, bortover langs åkerreina mellom seljekratt og grøftekanter.

Da han svinger tel sides ved vasskulpen, smiler hu et lite skakt smil og kvisker mot ruta.

– Nå går du forbi kniven din, Birger.

– – –

Det var i vinter det begynte. Like etter dom hadde fløtt hit tel Rønningen. Det såg bra ut tel å begynne med, brøllopet kom litt hugustups, det var nok så, dom hadde vente i lengste laget med å tru det var noe gæli; men så måtte dom tel pers. Ja, så farlig var det itte, dom var enige om det, men det er så rart likevel. Når det vart på den måten, vart det som en tvang lell.

Men det kunne enda gå an. Verre var det å få tak over hue. Han Birger flaug nesten helsa ta seg for å få tinge seg rom. Tel slutt fekk ’n løfte på Rønningen og kom gla som ei fele og fortalte det. Hu syntes det låg litt avsides, langt ifrå folk og i ville skauen. Men hu gikk da med på det. Og så i verste snøfallet fekk han Birger lånt hest og kjørte senga og kommoden og komfyren oppover.

Så var dom husmannsfolk i Rønningen. Og tia begynte å gå så smått. Dagen var stutt og grå, det eneste hu hadde å gjøra var å lesa avisa som han Birger tok med seg frå drengestugukammerset om kvelden. Hu les om krigen, om røverer som plyndre banker og skaut folk. Hu les om små onger som fekk kokendes vassgryter over seg og låg og pintes i flere dager før dom strauk med.

Etterpå kunne hu sitta lange stunner og berre gruble.

Hu hadde trudd så godt om alt før. Væla brydde hu seg itte om. Itte den store væla som det sto om i avisa, væla var kjøkkenet på Samsal der hu svingte opp med gryter og kjeler og ringte kara inn tel måls. Væla var lokalet om kvelden der hu danse seg silende svett og møtte ongdom frå andre garder. Og natta med kølstappende mørke, during i omnen og lys utover golvet ifrå trekkhølet – – og han Birger og hu under teppet.

Det var væla hennes.

Men nå vart det rivi et forheng tel sides, det som hu hadde gjømt seg bak og trudd var væla. – Sjå, sa avisa om mårrån, les om væla nå, Karen, du er itte åleine i Rønningen. Det durer fly over hustaket når du søv om natta. Ingen veit å lenge en blir spart. Blend godt om kvelden, du lever på slomp, du ska itte tenkje som du gjorde før, at når je blir gammal, ska je gjøra det og det.

«Je» tenkte du før. Det finns ittno je. Du er et kryp som lear seg og lever ei stunn på ei jord som yrer tå slike som deg. Dyr og folk, alle trur dom er et je som ska skånes for ulykker. Men over oss alle ligg tilfeldigheta, likegla og hensynslaus, det rasar ut et fjell på Vestlandet en dag, det soper med seg det det får, kjem du med i raset er det ute med deg, hvis itte er det hundre slompetreff som lurer på deg nå du kjenner liv og lemmer er i behold.

Hu verga seg i det lengste. Kraup inni armkroken hass Birger om kvelden og bad kveldsbønn med ihopklemte fingrer og kvite knoker. – Hæin æ je trygg hos, tenkte hu. – Hæin tæk itte liv.

Men så var det en kveld. – –

Hu satt oppe og kante noen utvaske serkefiller og tenkte på ongen – drømte seg bort ifrå det, som hu gjorde en sjelden gong. Det var som det låg noe bakom angsten og sprengte på for å skyve den vonde tanken unna. Og som hu satt der med den mjuke klutesømmen kom det veltendes, varmt og trygt, og fylte hele sinnet hennes med drømmer om så godt det skulle bli når veslegutten kom. Hu behøvde itte lokke øya for å sjå han låg i vogga si og skreik etter puppen, hu såg han i blåtøysoverall heme hos mor og far sin, han kom stabbendes opp Rønningsvea og ropte mor. Det var så god ei stund.

Da skrik det ute – –

Et sårt ul, hu hører det er en bønn for livet og tek golvet i to skrett og riv opp døra.

Der står han Birger i lyset frå ei svingende lykt og stikk kniven i et dyr, og i samme stunna kjenner hu ongen rører seg i henne for første gong. Det er som han grøsser og gjømmer seg så godt han kan.

Hu tviheld i dørkarmen og ser – –

Det er han Hjalmar Nersveen som står der ihop med han Birger. Dom er likegla i ansiktet, daue og dorske. Han Birger velter dyret på sia, og han Hjalmar kaste seg over det og får tak i beina som går som trommestikker.

Da skrik det ein gong tel. Et skjærende kaldt gaul som flenger natta og ender i en rallen av blod. Hu triv tak i dørkarmen og skrik med.

De to kara skvett opp.

– Jøssunamn, sier han Birger. Han står med den blo’ete kniven og skjønner ingenting. Han lever bak forhenget enda, han Birger.

Hu snur seg og går innatt. Soper tel seg bånkluta på bordet og stappe dom i ei kommodskuffe. Nå kunne det vara det samma med alt. Så klær hu av seg og ligg og stirrer i taket med tørre auer.

Om ei stunn kom han Birger inn og var svært så pratsom. – Det var kviga hass Hjalmar, den hadde vørti vill i haust og var umulig å få tak i. Så kom han over Rønningsvea i kveld og vart vár kviga ved vasskulpen. – Og je liste meg bortått og fekk tak i a inni krattet der. Og så skrek je på ’n Hjalmar da, veit du, hæin sto og høgg ved og hivde øksa og kom tomhendt, men je hadde kniven min og fekk støkki a utpå garden her da, veit du! Han Hjalmar vart så gla – reine slompen at je gikk den vegen, je bruker da støtt å gå rundt nå vinterstia. – – Og han bable og prate: – reine slompen, og reine slompen.

– Ja, sa hu tel slutt. Det var reine slompen at du vart morder, Birger, reine slompen at kviga miste livet i kveld –.

– Kviga? sa han og skjønte ingenting. – Ja, det var synd, hu gikk med kælv, men hu var for ong, hu hadde vel slompe borti en stut i skauen i sammar –.

– Ja, det æ slomp æilt ihop, sa hu og snudde ryggen tel.

– – –

Det var den første vakne natta. Hu fløtte seg så langt unna han Birger som råd var og låg og såg på kniven. Beltet hang over sengestolpen med kniven og slira, det blinke i holken på skaftet. – Jaså, sa det. – Du trudde han var bedre enn andre du, tullhøna. Han er sløv og tom for tanker der han går bak harva på Skappalsjordom, men je heng bak han, han kan berre ta bakom seg, så har han meg i handa. Og da er vi slompetreffet han og je ihop, og gud nåde den som da kjem ut for oss.

– – –

På den måten gikk den siste vintertia. Hu les og gruble om dagen, avisa hadde maktstøli henne helt. Og om natta låg hu og såg på kniven. Den skinte sterkere og sterkere, hu såg den tydeligere og tydeligere etter som natta vart lysere. Og dess klarere hu såg kniven, dess reddere vart hu han Birger. Hadde han enda vøri utspekulert og full av djevelskap, så kunne hu verja seg. Men han var stor og tung og tankelaus, han gikk der han gikk og sto der han sto, ingen kunne veta tia og timen han og kniven vart tilfeldigheta og gjorde ulykker.

Men så i går kveld da han satt og spikke fliser i omnsroa, sneide han leggen hennes og lo domt. Da orke hu itte mer. Hu tok kniven etter han Birger hadde sovne, og flaug nedover mot kulpen. Der kaste hu den uti så langt hu rakk.

– – –

Og nå ligg hu her og puster ut. Kniven ligg på botn, og han Birger går på jordet med tom slire. Men i kveld kjem han att, og da leiter han etter kniven, det veit hu.

Det vart en tung dag likevel. Hu gruvde nesten mere nå da han ingen kniv hadde. Han kom tel å grava og spørja i flere kvelder før han slo seg tel tåls, og da ville det bli vondt å vara henne. Det hadde vøri stille og rart i hele vår, han satt og såg på henne og grunne mer enn ein gong på åssen hu hadde vørti slik. Hu skjønte det. Og hu passte på han der han satt bøygd over bordplata med kniven på baken.

Klokka gikk seinere i dag enn ellers, enda hu gruvde seg for kvelden. Hu fant på noe å arbe med, golvet vaske hu drivkvitt, reine gardiner hengte hu opp og tok dom ned att, og utpå eftasia knelte hu ved kommoden og tok fram bånsømmen. Den hadde itte vøri framme sia den vonde dagen i vinter. Men det var som hu gikk i ørska i dag mer enn hu brukte å gjøra. Hu sanse ingenting før hu satt med sømmen i handa.

Og nå kjenner hu den gode, varme tryggheta fyller sinnet att. Den hadde vøri stengt inne i hele vinter, nå sprengte det på. Og hu glømte seg og vart rivin med. Så bar det inn i drømmelandet att med ongen. Hu var et je og visste skråsikkert at hu skulle leve i all evighet. Ongen hennes skulle bli stor og sterk og hete Hans. Han skulle stabbe i stakken hennes hele dagen og sovne i fanget hennes om kvelden. Leke i blommer og rulle seg i snø.

Da hører hu skriket.

Verre enn før. Det skjær seg inn i øra hennes og flyg nedover ryggen. Hu hiv ifrå seg sømmen og stupe ut døra –.

– Å, Birger!!

Han kjem opp Rønningsbakken med et dyr i armene. Hu står nå som i vinter fastnagle ved dørkarmen og ser han går nærmere og nærmere. Nå ser hu det er en råbukk han har. Ved låven roper han opp.

– Je var slompheldig i dag, Karen! Denna stakkar’n hadde tulle seg inni myrkrattet ved vasskulpen og brøti bakbeinet sitt. Je fekk sjå noe som glinse i sola på den andre sia av kulpen, og da je kom nærmere var det kniven min! Var det itte rart? Je må vel ha mista ’n da jeg gikk hematt i går kveld.

Og like bortafor vart je vár råbukken. Den har sikkert liggi der ei god stunn. Stakkar! Sjå på aua hass, Karen –. Ja, ska je itte ta og hogge ned krattet, ska det vara rart. Fysst var det kviga hass Hjalmar, og nå skulle det gå gæli med denne kroken òg. Og så rart med kniven, da! Det var derfor je såg bukken. Reine slompen!

Hu står og kjenner varmen sige i kroppen sin att. Kvelden blir så lys og god, så blå og grovarm, og sola skinner på han Birger og bukken. Han Birger er som en onge. Akkurat som i gamle daer. Han ler og prater. Vond? Han Birger? Han er god – god – god! Sjå på han så varsomt han stryker råbukken og forsikrer at om noen daer er beinet bra –.

Og på buksebaken hass heng kniven og skyt lyn i kveldsola. Det er som den glitrer i gap og skratt.

– Du glømte en ting, Karen, sier den. – Du glømte at det finns gode slompetreff i væla. Du glømte at livet er rikt og uendelig og har råd tel begge deler.

Da kjenner hu ongen rører på seg. Det er som den vil rette fram handa og klappe rådyret.