Alf Prøysen

Lørdagsstubber

Redigert og med etterord av Jan Erik Vold

Forord

Alf Prøysen skrev trekvart tusen kortnoveller i Arbeiderbladet de siste tyve årene av sitt liv. Tekstene var et fast innslag på lørdager, illustrert av Borghild Rud. Fra 1957 av hendte det iblant at Prøysen trykte en visetekst istedenfor en prosatekst. Den første prosateksten stod lørdag 13. oktober 1951, den siste lørdag 5. september 1970.

En del av stubbene inngår i Prøysens novellesamlinger Utpå livets vei (1952) og Kjærlighet på rundpinne (1958). Nils Johan Rud gav ut fire samlinger tidlig på 1970-tallet, alle tematisk redigert: Jinter je har møtt (1972), Onger er rare (1973), Kjærtegn (1974) og Livets sekund (1975). Elin Prøysen samlet i 1998 de øvrige stubbene i to bind: Spaserveier i granskog og Tia og timen.

Under Jan Erik Volds redaksjon kommer her en samlet utgave av Alf Prøysens 753 lørdagsstubber, der tilnærmingen til en enhetlig skriftnorm – i den grad det er mulig – er forsøkt gjennomført. Bidragene er satt opp i den rekkefølge de ble trykt i avisen, over tyve årskapitler 1951–1970. Innholdsliste, kronologisk og alfabetisk, finnes bak i boken – sammen med redaktørens etterord.

Alf Prøysen, født på Ringsaker 23. juli 1914, bodde som forfatter og familiefar i Nittedal fra 1948 og livet ut. Han døde i Oslo 23. november 1970. Utgivelsen av hans samlede lørdagsstubber inngår i markeringen av dikterens 100-årsjubileum.

Tiden Norsk Forlag 2014

1951

14. oktober

Ja, det er itte før i mårå det da, men nyjenta driv og pakke i kveld. Hu ska slutte på den garden der hu har vøri i sammar. Ja, itte bære i sammar, hu har vøri der i to år, hadde hu hølli seg i ro i to år tel, så kunne hu resikert å vørti bratt i nakken og tenkt på alt dom skriv om trufaste hender om spade og grev. Men det var noe inni nyjenta, itte tanker og bokprat, men noe som klødde, noe som ville ut, om det nå itte vart lenger enn tel en ny gard der hu kunne ta seg tenest.

Og i mårå tidlig sitt a på mjølkkjerra. Det kjæm en kar og hente både kufferten og henne, han ska kjøre mjølka på stasjon likevæl, så det går for det såmmå om han tæk med seg nyjenta. For henne betyr det noe mere: – Nå får vi sjå da, åssen det går her.

Hu har lyst tel å spørja om både det eine og det andre, men hu har vøri tener så lenge at hu veit å passe seg for fræmenfolk. Hu veit itte åkke det er som møte på stasjon, det kan vara gardbruker’n sjøl, det kan vara sønn hass, og er det en tener som hu er det sjøl, så kan det vara stallkar’n. Og han har kænskje vøri på garden i mange år og fått nytt livssyn om «å stå på husbondens beste»?

Så hu lyt nok passe seg i mårå om hu treffer slike folk. Ja hu lyt passe seg om hu treffer motvekta òg, dessa som rakker ned på sjølvefolket og garden, for da er det like ofte dom som itte er som dom ska vara.

Det beste er at han som henter nyjenta, er ukjent sjøl. Han kan ha kømmi for en tre–fire daer sea, og er litt usikker. Men da går praten. Lågt og fortrolig vil hu få greie på åssen arbestia er, om maten er god, og om han trur det går an å vara her vinteren ut?

Med andre ord: Om han har sett noe tel drømmen etter at han kom? Det er bære nye tenerer som prater slik seg imillom, de andre tenera gjør nar ta drømmen så lenge dom er i sikkerhet sjøl.

Sveiseren og fjøsgutten ligg i låvegluggen og kikker da mjølkkjerra, kufferten og nyjenta homper inn på garden.

– Så bomsete og tjukk a gett! seier sveiseren. – Ja, det skulle vara rart om det gikk an å få ei skikkelig jinte hit. Hu var itte akkurat noe å henge på juletreet hu som reiste hell, men detta spetaklet som står der da gett – nei –.

I kjøkkenet går kokka og lurer seg tel å sjå ut glaset når hu sett fram dugurdsmaten.

Jaså, var detta den nye stugujenta! Hu skulle få høre mye sleivkjeft om den breie ryggtavla si utover vinteren. Huff a meg.

Alle ska sjå nyjenta. Ja, tel og med den gamle kroken som sitt og kløyve ved i skålen, lyt gjøra seg ærend ut på garden. Og bortover på åkrom går det husmenner og gjør seg opp ei mening om detta menneskje som satt på mjølkkjerra i dag.

Og midt på gardsplassen står nyjenta og blir beglodd. Hu veit at kåpa er skrukkete bak etter kjøreturen, hu veit hu har store tenner, og blank nåså har hu òg, så kaldt som det er i værtrekket denne tia på hausten. Hu får en tanke om å gjømme seg her hu står, hu tenkjer fort at kænskje hu var dom som fløtte ifrå den garden der hu tente og ut i det uvisse. Der kjinte dom både henne og arbesmåten hennes. Hu hadde vist seg som hu gikk og sto så mangen en dag. Hu hadde forsøvi seg og fått kjeft, hu hadde vøri flink tel å arbe og fått ros, hu hadde drivi på jordom i fillete overalls og gitt søtten i om hu itte tok seg ut, men så hadde hu òg søtti pynte og fin på lokalet og svingt seg i dansen. Men så var det drømmen da – denne rare uroa som bor i kroppen. Det er itte mange som forstår å mye en lyt ofre for drømmen – gir du søtten i den, kan du gro fast der du er og gå i de fillom du har, uten at det gjør deg noe. Du behøver aldri å kjenne deg så beglodd like inn på underbuksa som den stakkaren som står ved mjølkkjerra den fjortende oktober med drømmen og en kuffert og ei gråpapirpakke under armen.

Det er vondest den dagen hu kjæm. Hu er ukjent med alt, og det er så vondt å stelle seg ved kjøkkenbenken og spørja kokka hell kjærringa.

– Er det noe je ska gjøra nå?

Hu! Som svingte seg så det sjoks på kjøkkenet der hu var før, dom slapp visst å be henne noe, skulle je tru! Nå er hu sjelegla når hu får ei bytte med varmt vatn og blir bedt om å gjøra reint i drengstugukammerset tel den nye gardsgutten kjæm i efta.

Så går hu over garden og er gla. Nå får hu vara litt åleine med drømmen sin, hu lokker opp drengstugudøra, sett bytta midt på golvet og ser seg omkring.

Det er ittno pent syn det hu ser. En sprøkkin spele på en spiker, to knirkete stoler, et vaskevannsfat og ei seng som det ska skiftes reint på.

Under senga ligg det tre tomflasker og en buksesælastropp, i glasposten er det rustne barberblar og en blyantstubb. Oppi vedkassa ligg hjertesset og ruterfira og en åvskørin gummistøvel. Han har hatt det travelt han som reiste herifrå, ser det ut for, han har visst reist i fullt sinne – iallfall i overmot. Nå har han kvitte seg med det han trudde var drømmen når ’n kom. Men han gir itte opp. Drømmen vinke en annen stann. Takk for meg!

Det er ei slik seng nyjenta ska reie opp når hu kjæm på den nye garden. Hu ska gjøra det så pent hu kan, det sitt en ny tener på mjølkkjerra i mårå som ska gå igjønnom alt det hu måtte igjønnom i dag, både fastgrodde tener-auer og flir bak handbaken når han itte får gardstakta i skrotten fysste dagen.

Men nyjenta veit åffer han frivillig går igjønnom alt dette. Det er for drømmen si skuld, dette rare som gjør at en vakne midt på natta og får lyst tel å prøve noe nytt. – Såmmå å det er.

Så når hu reier senga, tenkjer hu mer på drømmen enn på han som ska kåmmå. Og når lakenet ligg glatt og kvitt over den knirkende senga, står hu ei stund og ser på det med varme, tunge auer.

– Her kæin du ligga godt.

13. oktober 1951

Visa hass Kræmer-Alfred

I dag ska du få høre om visa hass Kræmer-Alfred.

Han Kræmer-Alfred var «litt ta en raring», som folk seier. Han slang gardimillom med en bron pappkuffert og solgte sneller og tråd, bendelband og kroklisser som slike kara bruker å gjøra. Rett som det var dukke han opp etter husmannsvegen, og vi onga flaug imot ’n da vi såg ’n kom. Vi kravle og kraup på både han og kufferten der ’n låg og kvilte i vegveiten: – Syng litt da, Alfred! sa vi. – Syng ei vise nå!

Og han Alfred sang. Han sang om «Kræmer’n og ’n Alfred og kufferten og je» og flere morosame stubber som han sjøl hadde laga. Og hele tia mens han sang satt vi onga og vakte på ’n, han hadde så rare, slørete auer der ’n låg og beit på et grasstrå og såg oppi sola. Når ’n var ferdig med ei vise, kom det ei ny, men aldri kom den visa som vi onga vente på. Det som var visa hass Kræmer-Alfred.

For han Alfred hadde ei merkelig vise som det var noe trolldom ved, han! Og den sang han itte i tide og utide. Men det hadde hendt seg at dom hadde fått hørt visa hass på de store garda når dom var litt for ivrige etter å få ’n ut att, skauv bort ått han en vellingtallik og ei kakuskive, – Her har du hjertelaget for dagen, skunn deg og et nå og kom deg avgarde –. Fekk han Alfred slik traktering, så kunne det hende at de vasne aua hass vart harde som glas. Og da ga han seg riktig god tid. Skrapte talliken gullende rein så skjea skure mot kanten, etterpå sleikte han skjea tel den var blank som sola, så la han henda sine i hopknept oppå bordet og sang trollvisa si.

Da nytte det itte å tala ått ’n. Han kunne sitta hele timen og synge oppatt såmmå visa, tel gardsfolket vart helt opprådd og tagg og ba med tynt mål: – Kjære, vene deg Alfred, itte syng mer.

Je hadde hørt så mye om den visa hass Alfred at je vart som besatt etter å få høre den sjøl.

Så var det en sein kveld at det tusle i gangen heme. Vi hadde lagt oss og låst døra, ja vi hadde nesten sovne òg, men han far slo nå på lyset og sporde åkke det var.

Jo da – det var ’n Kræmer-Alfred. Han ba så pent om å få ligga i slagbenken som han brukte på å gjøra. Men siste gongen han låg der, var ’n itte helt rein i klæa, så hu mor måtte kassere den likeste skinnfellen hu hadde. Den var så full ta lus at det krydde, vi heiv ut skinnfellen og sette varme på ’n.

Så når a mor hørte åkke det var så smalt hu ut med at:

– Du luse ut en skinnfell sist du låg her, vi har itte råd tel å spæindere en skinnfell for hår gong du sleng innom døra!

– Je visste itte om det je, sa ’n Alfred der ’n sto. – Det måtte je sikkert ha fått på meg der je låg siste natta før je kom hit, sa ’n.

– Ja, je æ like gla å du fekk på deg lusa hen je, det var nå her du la att hele besetningen, sa a mor. – Og det ska itte skje en gong tel.

Vi hørte han Alfred sto og tusle i gangen. Det hørtes ut som han skulle gå, men tel slutt sto han helt stille, han kremte og prøvde ei tynn tone.

Je satt som et lys i sengen. Nå fekk je høre visa! Trollvisa som kunne få folk tel å gjøra akkurat som han Alfred ville. Det gikk kaldt nedover ryggen min, det måtte bli no stygt dette her, det måtte skure som ei sag, jamre som en trollkatt og kvæse som en orm!

Og så var det pent. Bære pent. Det var nesten som det sto en liten onge bak døra og ba kveldsbønna si:

Hva gjør det om et menneske er armt på gods og gull

når det bare haver fred udi sitt hjerte.

Oppatt og oppatt de to strofene, og penere og penere vart det å høre på. Syntes je da, men hu mor begynte å kaste seg rundt i sengen, han far satt og såg en gong på henne og en gong på øss onga.

– Vi får sleppe ’n inn lell da, sa ’n far tel slutt.

– Ja, gå og lås opp døra da, sa hu mor. – Og finn kjørefrakken din, så han får den over seg. Hu låg og puste så tungt som hu skulle fløgi mange mil.

Så kom ’n Alfred inn. Og med det såmmå han skrætte over dørstokken vart tona borte.

20. oktober 1951

Dommens dag

Det går en liten, lettbent gubbe igjønnom bygda en haustdag. Han har stokk i handa og ullskjerf i bringen. – Hrm-r-r-m, seier det bak skjerfet, – klakk–klakk, smell det i veggrusen når han stavar seg fram. Kjæm han på ei høgd så han får utsynet, så kviler både stokken og kremtinga. Da er det de blå, kvasse aua som lar blikket seile utover garder og tun, jorder og uthus.

– Jaså, dom har itte fått meist seg tel å kjøre rakariva i år hell, på Bongi. Dom gjorde det før i tia mens gammelfolket levde. Da var det reint og blesi på åkrom, det låg itte att ei aks når loa var i hus. Men nå!

De gamle aua ser mer enn haustdagen og halmbøsset etter lo-sneisene viser fram. Dom ser Bongi-skauen som var så tett og tjukk at det itte kunne blåse ned ei gran i uværet, fordi den eine støtte opp om den andre. Nå er det sikkert så snauhøggi det kan bli, snaut og audt i gard og utmark. Ja ja.

Og på Ulvåker! Det er som hele den gamle garden vil gjømme seg for det strenge oppsynet og den kvasse dommen. Husa krabbe inn i seg sjøl nesten, og for å vise at dom itte har noe å gjømme unna, ringler det blå røyk ifrå både en og to piper. – Vi koker mat vi – avlinga er i hus – nå ska vi eta, det har vi fortent.

De kvasse blå aua på bakketoppen er itte så sikker på det – om maten er fortent – nei. Riktignok ser det ut som alt er som det ska vara, men det stikk ut et raudt plogstyre under låvebrua, og har dom itte fått rauplogen lenger enn dit, så er det lett å rekne ut å hen de to gamle, grå ploga er hen. Dom står att utpå et jorde og vil sikkert stå der både når snøen kjæm og når ’n bråner tel vårs. Slik har det vørti på Ulvåker.

Men Klaffrudgarden, det er gard det slik en gard ska vara! Eller slik en gard kan bli, får vi heller seia. For slik som det såg ut der før, med høyhesjer ute tel langt ut i oktober, og lo-sneiser der kønnet slo aks så dom sto med et grønt slør over seg! Nå har det vørti omveltning!

– Ai-ai-ai, kremter det godt og oppkvikke bak ullskjerfet. Stokken gjør tre ekstra glade smell i bakken, for sjå på den nye møkk-kjelleren! Og den nye sveiserboligen – og den store avlinga som dom har bærja inn – og redskapen som er smort og gjort i stand før ’n vart kjørt inn under et tett tak. Ja, de strie aua ser itte akkurat det, dom har itte evnen tel å sjå igjønnom stengte uthusdører der avlinga ligg, men aua er gamle, dom ser snippen på en potetåker der det itte finns att en eneste potet, der sekker og tomtønner er borte. Og smell det så litt i et nymåle hus bortpå fjøsbakken, så veit aua at her går det som det ska. Her tenkje folket langt. Dom slusker itte med guds grøde, dom bærje det dom kan, men på den andre sia så blir det itte gjømt på kistebotten, fortenesta ska videre, den ska greine seg ut og fordeles, og det gjør den her. Ny sveiserbolig, sikkert flink sveiser, sikkert mye mjølk – å ja, det er da itte alt som er like gæli.

Det er så mye som kan vara grunnen tel åffer en gard svinge seg oppover, eller går tel botnes. De blå aua veit ingenting om at nyfolket på Klaffrud har penger som gras, at mannen der kan setta seg i stolen sin om kvelden og planlegge og tenkje stort og gavmildt og godt. Dom kjenne itte nyfrua på Ulvåker, hu som ska ha ridehest og bil, om Ulvåker’n lyt setta seg i skuld for at hu ska få det. Dom veit itte åssen Bongi-folket sleit for å få inn det dom har bærja i år, om det itte vart tier tel å gå etter med rakariva.

Alt dette kunne bygda forklart de strenge aua der dom kaster seg utover gard og grøde, om det hadde nytte å få aua tel å vara i ro så lenge. Men aua ska lenger, dom bryr seg itte om forklaringer, det er dommen og ødeleggelsens vederstyggelighet som ska festes på netthinna, det er oppreisning og himmerikes fryd, alt ska fordeles etter å varsomme dom har vøri med det som jorda har gitt dom i sammar. Hele bygda ska få dommen sin, og det på såmmå dagen, dommen kjæm en gong i året, seint på hausten da det kremte bak ullskjerfet og smell i stokken oppi utsynsbakken.

Og når dommen er sagt, går han Matjas ifrå Ringsaker gamlehjem videre oppover. Han ska oppått syster si, hu Berte på gamlehjemmet i Veldre, med en sukkertøypåså og wienerbrød for ei krone.

27. oktober 1951

Røyken hennes Borgny

Nå er hausten på det gråeste og snøen er itte langt unna.

Folk i bygda kan krype inn i seg sjøl nesten, dagen er som aua tel de gamle – et lite skimt, så er det kvelden. Og vi får ta hausten når den kjæm, det nytter itte å stritte imot og holde på sammar’n. Det ringler tynn, grå røyk ifrå alle piper, det er så trygt og godt å sjå åssen alle har belaga seg på vinter’n.

Men så en dag er det en røyk som skiller seg ut. Den kjæm som en tjukk fell igjønnom ei sprøkken pipe, det ser nesten ut som det kan bli sotvarme, det ligner ingenting.

– Nei! Det gjør itte det! tenkjer hu som sitt inne og fyrer i ovnen så pipa rister. Det ligner ingenting! Og det ska itte ligne noe hell! Det ska vara røyken hennes dette her! Røyken hennes Borgny!

Å! Nå kan det kåmmå ei vindkule nå, så røyken legg vegen om a Klara Lykkjen, det spetakkels menneskje som kom innom døra her i sammar en gong når mor hennes sto og jamre seg over åssen hu skulle få på a Borgny konfirmasjonsklær, så dyrt som alt var.

– Du skulle passe på å kjøpe kjoltøy i Brumunddala da, sa a Klara. – Der har dom fått noe kvitt tøy, og det er riktig så pent så. Og billig – billig – billig!

Så vart det tel det da. At det vart brumunddalstøy tel kjole. Det hjalp ittno at a Borgny slo seg vrang og fortalte både far og mor si at hu hadde penger sjøl tel kjoltøy, hu dreiv i gartneriet og var med i rænskinga i hele sammar.

– Å, det er itte bære kjole som ska tel ’ma, Borgny! hadde a Klara kvinke tur seg, og flirt bak handa. – Du ska ha kåpe òg du, skor og undertøy og altergangskjole.

I dag er det a Borgny som flire. Gudskjelov at hu er heme åleine, far hennes er på arbe, mor hennes er på Jessnes og kjæm itte hematt før med seks-toget, og da ska det vara gjort. Så får dom sea hå dom vil.

Hu kunne godt få kjenne røykteven hu Emma sydame òg, der hu går og skakke på hugu og stikk folk forderve med knappnåler uten å få fasong på et eneste plagg. Nå hadde a Borgny sett seg ut fasong, hu hadde kjøpt en motejournal og bedt a Emma sy kjolen slik som på tegninga.

– Ja, hadde a Emma sagt. – Det er itte sikkert det blir så pent med detta billige stoffet du har, du lyt fell ha noe enkelt du, tenkje je. Hu tok med seg tøypakka si og gikk, a Borgny, men mor hennes vart helt forstyrre da hu kom hematt og itte hadde målt seg tel kjole. – Du får tenkje på å vondt det er for sydamer nå så like oppunder konfirmasjon, sa hu og dure i vegen bortått a Emma. Det var itte så lett å få a Emma blid att, mor hennes Borgny måtte ut med mange tårer og to kaffemerkjer før a Emma tok på seg å sy kjolen. – Men da får hu ta det som det blir, hu prinsesse Borgny òg da, hadde hu sagt. – Det er itte je som har kjøpt stoffet.

Og hu prinsesse Borgny fekk visst ta det som det vart, sku je tru. Hu hadde bedt a Emma om det itte gikk an å få kjolen litt trångere i livet, men hu Emma bære rykte og reiv ut to tråklesting tel, så kjolen vart enda mere fjompete og stor. – Det er itte kjolen som er for vid, det er du som er for mager, åssen skulle det bli hvis kjolen skulle følje kroppen din da, slik du ser ut, hadde hu glefse tur seg med halv kjeft, hu hadde knappnåler i høgre munnviken.

Å, en kunne bli så sint, en kunne bli så skjærandes arg at en kunne – en kunne – stå her og putte vedkabber under gryta og sjå på røyken hele dagen! Hu hadde sett a Eva Antonsen nedpå vegen i dag. Mønstermenneskjet og dydseksemplaret, hu som satt heme i hele sammar og sydde seg bunad i hopes med en fem–seks andre jenter som var «flinke med fingrom». Hu hadde sett på røyken da hu sykle forbi på ny, blank konfirmasjonsgavedamesykkel! Og den røyken kunne dom gjenne få glana på i hele bygda om dom ville, det var røyken hennes Borgny, nå hadde hu føygd seg og bøygd seg hele sammar’n, og så måtte det fell fata varme en gong. Hu gir en god dag i både salma og saktmodigheta som folk bruker å koste på seg denne årstia. Hu går så visst itte noen vinter i møte. Og det er bære bra at det er mørkt om kvelden, så slepp folk å sjå åkke det er dom møter etter vegom. Det er lyst inne på lokalet, både på Fremad og Østvang og Åsgård og Solhaug, og hår viku står det avertert å hen det er fest når hælja kjæm. –

Og nå bobler det i gryta hennes Borgny, gryta der forsmedelsen ligg, brumunddalstøyet hennes Klara, sekkekjolen hennes Emma, nå ska den bli oppattgjort og nyfarje, rau som sotvarmen sjøl!

3. november 1951

Kjærlighet på rundpinne

Ja – det er att lenge tel jul ennå, men a Ester er itte snauere på det enn at hu legg opp tel julegavegenser i kveld, hu!

For kjærligheten – skal vare evig –

og vi skal binde – et bånd vi to –

Den var pen den nye tangoen dom spelte på lokalet om kvelda! Hu kunne bære to linjer, men dom gikk det hardt utover:

For kjærligheten –

Je ska lure på om je har nok gån je, tenkjer hu, der hu sitt på rommet sitt og ska vara stø og solid og tenkje på framtia og julegavekjæresten. Det er itte lite arbe med en genser! Og når ’n har vøri i sodavatn med fingrom hele dagen, så er det itte så lett å smøye masker innpå rundpinnen. Men han Egil er ærlig verdt både genser og mere tel!

Slik som hu flaug og tulle før hu endelig vart kjent me ’n i haust. Det er itte så greitt, ser du, der kom hu som ny jinte på en fræmen gard og itte kjinte et levandes kræk. Og så en dag fekk hu sjå en gutt så nauenes pen utpå naboåkern! Åleine var han – og åleine var hu.

Han må da kåmmå ut på vegen en kveld! hadde hu tenkt. Men nei da. Sjøl gikk hu ute og fraus seg mest forderve. Er ’n på lokalet da? tenkte hu og dure dit. Å langtifrå.

Så ropte hu rett ut i haustklar luft en dag han dreiv på jordet: – Hoi! sa hu. – Hoi, sa han òg. Men det vart ittno mere. Itte da.

Men etterpå.

Etterpå – da a Ester hadde gått rett innpå rommet hass om kvelden og bedt om å få låne brevpapir. Nabogarden låg itte langt unna, da var det da vel ittno å sea på det? Hu gikk att med det såmmå hu hadde fått brevpapiret, så han skulle itte ha det å kåmmå med at hu klengte seg innpå ’n. Ja, han ba henne itte om å bli hell – han satt og stoppe ei hoso og var lei seg for det var så stygt på rommet.

– Je kjæm att med brevpapiret i mårå kveld je, hadde hu sagt før hu gikk.

Og det hadde hu gjort. Og da vart hu der lenge.

For kjærligheten – skal vare evig –

og vi skal binde – et bånd vi to –

Så vart det kveldsturer da, og en svingom på lokalet tel og med. Og nå var det så godt som fast følje å kalle.

Han var så stø og rolig, han Egil. Hu syntes alt hu såg ’n i genseren hu skulle strikke. Dobbelt vrangbord og vridde masker oppover bringen og ryggen. Hadde ’n blåskjorta under da så – og det grå, pene slipset, han kom tel å bli så pen at hu hadde nesten lyst tel å jamre seg der hu satt!

Og så moro det skulle bli å dæinse me ’n, når ’n hadde genseren på seg. Da kunne hu sjå mot den grå, trygge tråden som hu sjøl hadde arbett med og laga plagg omkring ’n. Og om han vart med henne hem en gong dom hadde fri i hopes! Da skulle hu skrive god tid i førvegen, så mor hadde kaker og orntli kjøttmeddag.

Hu blir så gla, hu Ester, her hu sitt. Nå ska dom da få sjå at det itte er bære tull med henne hell! Dom har sagt det støtt, både far hennes og mor hennes, at – Du flyg og vasa tel du kjæm borti gæliheta.

Å, dom skulle sjå ’n Egil, dom! Hu kjenner det som hu gjør ei hellig handling når hu strikker på noe som ska gå rundt livstaden hass.

Ja, hu Ester, hu er nå lik seg sjøl. Nå sitt hu og strikker genser ått ’n Egil. I fjor skulle det vara lusekofte ått ’n Hans. Det vart ittno ta den, hu ga den bort halvferdig tel far sin da han Hans sa takk for seg. Og de raggsokka hu sitt her og sparke uti lufta med, var tenkt som votter for ’n Johan en gong i tia. Ja, den gongen var det hu som snudde ryggen tel da hu skjønte åssen kar han var, hu sendte bundingen langt under senga og gret i to netter.

Å, det er mye slikt. Hu stødde oppunder med femti kroner en gong det gikk en pen, musikalsk gutt og hang med hugu fordi han itte hadde råd tel å kjøpe seg trekkspell. Det vart fire klemmer under ei låvebru, så sendte han bud tel Hamar med mjølkbilen etter brennvin for penga. – Der kæin du sjå å dom du var! sa far og mor hennes og flere tel. – Du skulle itte ha gitt ’n noenting.

Gudskjelov for at je itte ga ’n mer, tenkte a Ester og fikse litt på den skjorta hu holdt på å sy, slik at det vart bluse som hu kunne bruke sjøl.

Slik har det vøri støtt. Hu Ester har skalle mot muren gong på gong. Og støtt har det vøri noen som kom stikkendes etterpå: – Var det itte det vi sa? Hæin var en slask. Det vart vi som fekk rett. Og så en liten flir etterpå som skulle vise å kloke dom var, og at dom tenkte riktig.

Ja visst var det dom som hadde rett! Og dom hadde retten tel å flire òg, på det viset det vart, der dom sto utafor leiken og stødde seg mot folkevisdommen og anstendigheta.

Men åkken er det som syng?

Det er itte dom som vi skulle tru hadde grunn tel å synge. Det er hu som har vågd det ene nederlaget etter det andre. Det er a Ester som syng:

For kjærligheten – skal vare evig –

og vi skal binde – et bånd vi to –

10. november 1951

A Evelyn Hembrenner-Sveen

Når festen på lokalet syng på siste verset, husker det mjuke drosjebiler fram imot inngangsporten. Det er biler som er bestilt tel ungdommen ska hematt.

I den fineste drosjebilen sitt a Evelyn i førersetet ved sia ta sjølve Bangen. Nå har dom vøri på kino på Hamar, Bangen vil itte sleppe a Evelyn et sekund den tia hu har fri ifrå kafeen der hu serverer. – Itte gå på festen da, Evelyn, sier ’n, – bli med på kino, og etterpå kan du vara med når je ska hente på lokalet.

Og a Evelyn gjør som han vil. Hu har skinnkåpe og øreringer fordi hu har gjort som han ville. Skinnkragen bruser så pent i nakken og øreringa dingler når det er homper i vegen. Dom som sitt bak i bilen og ska hematt ifrå festen tenkje på mye rart når dom ser ryggtavla hennes Evelyn i førersetet. Dom skjønner ingenting. Her hadde dom gått og ynkes over a Evelyn i oppveksten, hu som var ifrå Hembrenner-Sveen. Dom som var litt oppi åra kunne minnes åssen a Evelyn satt i senga som småjente når dom var innom og kjøpte hembrent. Hu satt der med store auer og såg på, og var dom litt usikre om åssen dom skulle få sagt fram ærendet sitt, så slengte dom en sukkertøypåså borti senga og tala høgt ved henne, før dom tala lågt ved far hennes. Ofte måtte det nokså mange knep og kunster tel før dom fekk flaska, især hvis dom hadde vøri borti noe sløssing på lokalet og måtte oppgi tel lensmannen å hen dom hadde fått tak i brennvin.

– Stakkars onge, såg du henne som satt i senga, sa dom når dom gikk utatt med flaska i baklommen. – Åssen ska det gå med henne når hu veks opp?

Det gikk likere hell dom trudde. Ho voks seg lang og pen, og når hu kom på lokalet og var vaksin jente, var det flere som bau seg fram for a Evelyn både under dansen og på hemvegen. Men hu var itte å bli klok på. Der hadde hu søtti i Hembrenner-Sveen og drekki hembrent i eggeglass for å få såvå for spetaklet om kvelden, mens de andre onga i bygden knapt nok fekk en kaffedråpå fordi det var «skadelig». Nå var dom vaksne både hu og «de andre onga», men det var a Evelyn og itte dom som trekte seg unna før leiken gikk for vidt både på lokalet og snøplogkanten. Gutten kunne oppføre seg så pent han ville, hu Evelyn såg tvers igjønnom ’n – og gikk.

For han var så lik dom som kom med sukkertøypåså og tala pent når dom ville det stygge.

Så vart det Bangen da. Han som hadde fire drosjebiler og nytt hus ved stasjonen. Han kunne itte dy seg for å kikke litt på a han hell, der han satt og kjørte. Det var litt ergerlig å merke åssen dom som satt i baksetet slukte a med aua.

– Men dom ser bære ryggen dom, trøste han seg med. – Hu sitt framme hos meg, det er je som ser ansiktet. Om det nå bære blir ifrå sia. Og penere ansikt fantes det itte på denne sia ta Mjøsen. Når dom møtte en bil så hu fekk lyskasteren rett på seg, var det som å sjå ei filmstjerne. Og lo gjorde hu ofte. Kraup inn i armkroken hass og sov litt hvis dom måtte vente for lenge utafor lokalet. Han hadde undre seg mange gonger over åssen hu kunne ha slik teltru tel han. – Je er en fæl kvinnfolkfut je, Evelyn, veit du itte det? hadde han sagt. – Å jo, je har nå som en mistanke, var svaret han fekk. – Du kjenner meg itte du, sa a på spøk da han ville ta omkring a fysste gongen. – Je kjenner deg bedre enn du trur, je. Og så hadde hu lagt seg innått halsen hass. – Og om je itte kjenne deg så kjenne je dom som var sterke og store nok tel å stå for støyten sjøl når dom hadde kjøpt og betalt uten å setta en stakkars hembrenner som far inn i arresten. Hadde du kømmi oppi Svea da je var småjinte, skulle je gjenne hente brennvinflasker for deg. Je gjorde det ofte, je. Flaug oppi skauen om sammar’n og leita fram blanke flasker bakom kvisthauer og i røtne stubber. Og mannfolka sto og vente på meg da òg. Det er to slags mannfolk, det lærte je fort. Det er dom som smiske og jug, og slike som du – slike som kjøpe og betala og haull kjæft etterpå. Je kjenne aua på begge to. Dom lure itte meg.

Men så var det en kveldat hu Evelyn snudde på hugu og såg på ungdommen som skulle inn i baksetet. Da fekk hu sjå to nye auer. Det var en gardsgutt på Ulvåker, han fekk itte plass i bilen og så måtte han gå.

Hu Evelyn var itte lik seg sjøl etter den kvelden. Hår gong dom sto og vente ved lokalet såg hu bære etter de aua. – Trur du det blir fullt i bilen nå? kunne hu spørja. – Der går gardsgutten på Ulvåker, kænskje han kunne få vara med?

– Kjenner du han da? sa Bangen.

– Je trur det, stans og ta ’n med en gong, vil du gjøra det?

Ja, så gjorde nå Bangen det da. Dagen etter fekk Bangen ringen sin telbars att, hu kom sjøl med den og hu både gret og let der hu sto, hu kunne itte forklare åffer hu gjorde det slutt, sa hu og såg ’n rett i aua. Og Bangen visste såpass at hu fór itte med fantestreker, så ærlig som forholdet hadde vøri. Han fann seg snart ei ny dame i framsetet og sendte stor presang når a Evelyn gifte seg med gardsgutten på Ulvåker.

Hadde bygda undre seg over a Evelyn før, så korse dom seg nå. Nå skjønte dom da ingenting.

Dom visste itte at gardsgutten på Ulvåker hadde akkurat såmmå aua som den konfirmanten ved fjøsveggen som snudde og gikk fordi han itte ville spørja a Evelyn om flaske.

17. november 1951

Grønt gras

I tre kvarter står han Egil og venter på a Emmy, han røyker den ene sigaretten etter den andre, kjæm det noen forbi han der han står og spør åffer han står der, så svarer han bære: – Je står like godt her som andre stann!

– Ja, men bli med på lokalet da, sier dom – det er lordagskvelden i kveld, du ser ut i oppsynet som det skulle vara månda’n, så du måtte slite vikua ut før du fekk lønninga i lomma.

– Tullprat, svarer han Egil, men han ler da han sier det, det er itte verdt at noen får snosen i detta med a Emmy og han.

Dette med a Emmy og han, ja.

Det gikk nå den vegen det måtte gå det òg, så det ut for.

Nå hadde han vøri så sikker på at væla var slutt for han den gongen i vår når hu Betsy fór forbi på sykkelstånga tel sønn i Snekkerlien. Han hadde vøri i hopes med a Betsy hele vinter’n, han var så hjertens gla når dom to kom i hopes på lokalet om lorda’n. Hu var så pen a Betsy. Og så hadde hu slike fikse klær. Det hadde itte vøri noen sak i fjorvinter når han kunne bane veg for a Betsy igjønnom folkehopen mot dansegolvet så dom fekk vara fysste par på golvet.

– Sjå på meg nå! hadde han tenkt. – Åkke er det som har fått tak på gromjinta på golvi? Det er je det!

Å det var ei herlig tid! Og han som hadde lidt så mye vondt, han som hadde forlist så stor ei respekt i bygdeauer. Ja, det var nå itte hass skuld at kokka på Dal klengte seg innpå han, med en gong han kom dit som fjøsgutt. Han var søtten år, og det er så rart med det, når ’n er søtten år og natta er svart nok og vegen er klar så går dom vegen både beina og tanken. Og vegen var kokka på Dal. Hu Anna. Hu som var 30 år og hadde broderte brikker på bordet og bjørkeved i ovnen så lang som natta var.

Heldigvis så kom han seg derifrå. Han såg a Betsy på festen i fjorhaust og da sa han takk for seg. Hu var itte så lett å få tak på som kokka hadde vøri. Han skjønte snart at her var det han som var den vesle. Her var det han som skulle tilbe. Og det vart gjort. Han kjøpte tyggegummi og dropsruller og sjokolade, og a Betsy knaske og åt og tulle og lo, akkurat slik som han gjorde på rommet tel kokka når hu sleit med å presse hæljebuksa hass og vaske skjorter etter at arbesdagen var slutt.

Han tenkte itte på det i fjor, det var bære a Betsy som var i tankene da, helt tel i vår da hu satt på sykkelstånga tel en annen gutt og vinke og sa takk for seg.

Så vart det gråt og tunge tanker i lang tid, helt tel han traff hu Emmy på sankthansstevnet i parken. Nei, på olsokstevnet var det. Sammaren var snart slutt. Så sto han der og hørte på foredraget om Hellig Olav og klappe for mannskoret, det var da han fekk sjå a Emmy sto ved en granlegg og hang over sykkelen sin.

– Skitt la gå, tenkte han, hu er ittno særlig å sjå på, men hu er da ei jinte. Og skulle han sammenligne med kokka på Dal så var a Emmy reine blommen. Han bau a opp tel dans, hu sa itte takk, hu bære la seg i armen hass og tok rytmen med en gong, hu hadde danse før.

Det laga seg slik at han vart i følje med a Emmy utover hausten. Det vart itte slik som med a Betsy, han gret itte om a Emmy vart borte en lordagskveld, han kunne sykle på andre fester. Og var det så at han ville ut litt, så sa itte hu Emmy noe om det.

– Du var itte på festen i hælja? kunne hu spørja.

– Nei, sa han. – Var du der?

– Nei, je var der itte je hell.

Han hadde følt det lenge. Det var oppløsningen som kom. Her hadde han gått og utnytte kjærligheta hennes Anna kokke. Han hadde trampe roser i støvet når han prøvde å smile mens hu pressa bukser og gjorde han pen for andre.

Og hu Betsy? Hu hadde knekt sjølve rotkrafta i han, han hadde folde seg ut i vinter som var. – Han var rau og kvit som mjølk og blod, sa mor hass da han kom hem på ferie i jula. Men når våren kom, tok a Betsy knekken på frodigheta.

Og sea han og hu Emmy kom i hopes hadde det itte vøri noe blomstring. Han hadde tenkt i sitt stille sinn: – Hu er ingenting å ha, men hu kan støtte oppunder tel je finn meg noen je vil vara i hopes med for alvor.

Nå i kveld skjønner han at det er itte bære han som har tenkt slik. Hu Emmy har tenkt like ens. Om han.

Og nå har a Emmy antagelig fønni seg den hu vil vara i hop med. Han har slutte å vente på a, han er på hemveg nå. Det er slutt nå, slutt med alt. Det er bære domt å tenkje som han gjorde før, at det er noen meining med væla og livet. Nå har han prøvd det som ska prøves. Det er ingen blommer som vil gro. Det er hausten nå. Svart og frøsi, det finns itte et strå som itte er knekt.

Nå får det gå som det kan for han. Han legg seg i tunge tanker og kvier seg for haustnatta. Men med det samme han sovner, så drømmer han om grønt gras.

24. november 1951

Basarkringle

Det laga seg så fint tel å begynne med. Snøen kom om torsdagen, gutta fekk lønning om fredagen og det var fest på lokalet om lordagen. Nummer én ta gutta, det var ’n Jørgen. Ny gabardindress, sportsstrømper og beksømskor med to reimer over vrista og kvite lisser. Det var han Jørgen som sto og vente ved vegaskjellet med ny spark ifrå Moelven Bruk. Ved sia ta han sto han Kåre og han Svein. Kjekke gutter, føhnvind i håret og Hawaii-jinter på slipset. Ja, han Jon sto der han òg, riktig så pen og oppdressa med svart ytterfrakk og kvitt skjerf. Dom sto i ei klynge de fire gutta, en skjønte at dom hørte i hop, dom tente på sigaretten med den gamle gloa og såg mot lokalet alle fire. En gong iblæint kunne det hende at han Jørgen tok seg en ekstra tur på sparkmeia, men han kom snart telbars att. Og så var dom like.

Ja, dom var så like at det var ingen som svara da en unggutt flaug forbi og helste gokveld. Han Jørgen hørte det itte han, og når itte han Jørgen svara, så tidde de andre òg.

– Åkken var det som gikk der? sa dom etterpå. Men da var gutten borte. Og så var det å røykje – og vente – og sjå imot lokalet – og vara like.

Seinere på kvelden er det åtte. Fire gutter og fire jinter. Gode venner og væl forlikte. Dom ska få plass på sparken hass Jørgen alle i hop når han skal kjøre ned Samsal-gutua og svinge inn på lokalet.

Gutua er bratt, og da lyt ’n Jørgen styre. Han legg to trygge hender med skinnhansker på over sparkstyret. – Sett deg på fysst du, Laila, sier ’n. Og hu Laila sett seg, men hu skjønner itte riktig? – Hu er da jinta hass Kåre, hu? – Og så sett a Rigmor seg i fanget ditt, sier ’n Jørgen og dirigerer. Og nå skjønner a Laila. Hu Rigmor er jinta hass Jørgen. Nå skal a Laila sitta med a Rigmor i fanget, og så står ’n Kåre på meia bak han Jørgen. Det er slik det ska vara, itte tull.

Så står vel a Gudrun bak han Kåre da antagelig, for hu Gudrun er syster hass Kåre. Og så står ’n Svein bak a Gudrun. Det blir itte så stor plass att tel han Jon og jinta hass, men dom bruker itte å klaga på plassen dom. Han Jon er så snill han. Han skjønner at noen lyt vara bakerst, og da kan han gå dit sjølbedt, så får han et godt smil bakover ifrå dom som alt har fønni plassen sin. Og han Jon er kavaler òg han. – Værsågod, sier ’n tel jinta si, hu Nelly på Ullvarefabrikken, – ta plass her nå. Hold deg godt fast i han Svein, han sier ingenting om du tæk godt tak i skinnjakka hass i svingen, han er itte stor på det, han Svein. Så står je bak deg, Nelly. Om je har plass? Det er god plass på meia bak meg, nå kjører vi!

Og så kjørte dom.

Men itte før har dom kømmi godt i farten, så kjæm det noen og heng seg på bak.

Bak han Jon!

Hele sparken begynner å gå ifrå den eine sia ta vegen tel den andre, hu Laila skrik, hu som sitt så fastklemt med a Rigmor i fanget.

– Å er det om å gjøra?

Og a Rigmor føler åssen han Jørgen luter seg over a med skjerf og skinnjakke. – Å er det om å gjøra, Jørgen?

– Dæven skjæra! roper ’n Jørgen. – Er det noen som itte står stille på meia og føljer farten?

– Je står stille je, sier ’n Kåre og a Gudrun i hop, dom er sysken dom, men han Svein synes at a Nelly blir litt nærgåendes der hu klore seg fast. – Å er det med deg, jinte? sier ’n kvast.

Så kjæm stemma hass Jon ifrå det kvite silkeskjerfet som han har lånt ta syster si: – Det er itte hu Nelly, det – det – det står noen på meia bak meg, og det er je som gjør at a Nelly står ustøtt!

– Åkken er det??

Roper dom alle i kor, men i det såmmå kjører sparken rett inn i snøfonna.

Så kjæm dom på lokalet. Hu Rigmor børster ta skinnjakka hass Jørgen, og han Jørgen slår a Rigmor rein for snø med hansken sin. Det er trangt i garderoben, og når han Jørgen og a Rigmor er ferdige tel å gå ned i salen, så får a Laila og han Kåre plassen. Og dom gjør like ens. Hu Laila børster vindjakka hass Kåre like fint som hu Rigmor gjorde med han Jørgen, og etterpå slår han Kåre snøen ta skibuksa hennes Laila med en selbuvott. Så kjæm hu Gudrun og han Svein, dom skunne seg det dom kan, – Er du rein nå? – Ja. – Er du rein nå? – Ja.

Tel slutt kjæm han Jon og a Nelly. Og han Jon er ekstra omsorgsfull. Han har itte sett åssen han Jørgen gjorde, så han dikte opp noe i fantasien som ligner. Han børster a Nelly, stryker og klapper nerover den våte vinterkåpa med skinnkrage, etterpå tæk ’n sjøl frakken sin og rister den rein. Slik gjorde sikkert han Jørgen, og alle skal vara like.

Og dansen går. De fire gutta i gjengen danser med jinta dom er i følje med, så skifter dom på, det går etter tur, og når dansen er slutt og dom står og venter på at musikken skal spelle opp tel en ny tango, tæk dom en sigarett. Dom er goe venner, og alle er like. – Sjå her, du ska få flamme ta meg du, sier ’n Jørgen to-gamp-gard og tenner på røyken hennes Nelly Ullvarefabrikk. Alle danser dom med en rau lapp i handa. Det er lodd på inngangskringla som dom fekk attpå billetten.

Åkken er det som vinn den?

Når festen er så godt som slutt og de fleste står og passer yttertøyet for dom som danser, så det itte ska bli for trangt i garderoben, er det at dom sløkker lyset på lokalet. Det skinn bære i ei lampe ved spellmannstrammen.

– Nå ska vi trekke kringla, sier billettøren og roter i trommelen. Alle står med den raue lappen i handa.

Så roper billettøren opp loddnummeret.

– Åkken er det?

– Åkken er det?

– Det er je! sier griskokken på Leine og går rett fram og får kringla. Og nå ser dom som er like at det var han som hekk ved vegaskjellet, det var han som velte sparken i Samsal-gutua … det var han som itte ligne noen ting.

Nå får ’n kringla.

1. desember 1951

«Jeg er så glad» for tidlig

En dag det snør – en efta da hu mor er i fjøset og stelle krøttera, og de store onga er ute i kjelkebakken – er det at tvillinga i Moa sett soplimen i setehølet på den vesle krakken. Når dom er sikker på den står støtt, finn dom fram silkefiller og bendelband, sølvpapir og alt som kan tenkjes å henge på en soplime som ska vara juletre tre vikur for tidlig.

Nå har dom glede seg tel jula i lengre tid. Og dom har ingen kalender å sjå etter, riktignok heng det en slik raring på veggen over kjøkkenbenken, hu Ingrid som går i sjuende klassen har tel og med brette de små bladlappa bakover og pekt på julekveldsdatoen, – Der er julekvelden, hadde hu sagt og slept de andre datolappa på plass. Og da vart det like lenge å vente som før.

Dom kjæm i hug julekvelden i fjor, tvillinga. Det hadde vøri så koselig hele kvelden. Gaver ifrå a «tante Hamar» og han «onkel Gjøvik», dom som hadde penger og bodde i steinhus med nykkjyl i døra om dom bære skulle på do. Og hele jula igjønnom var det som alle bære hadde en tanke. «Å vara snille». Dom kunne kåmmå inn å hen dom ville i fjor, så fekk dom en smultring i handa før dom hadde fått ta seg votten. Og slik var det i mange, mange daer. Det likeste var juletrefesten på lokalet, der var det tre ringer rundt treet, og når dom skulle gå hematt, kom julenissen med en stor sekk på ryggen og sa med grovt mål:

– Er det noen snille barn her?

Nå hadde tvillinga gitt søtten i hele kalender’n. Soplimen sto ferdigpynte i krakken, – Ta handa mi her nå, Tora, sa ’n Jon, – så leke vi julekvelden. Hu Tora strekte fram de små henda sine så trykk-knappa i handlinninga spratt opp fordi kjolarma var for stutte.

– Så syng vi, sa ’n Jon. Og dom sang.

Jeg er så glad hver julekveld.

Dom kunne bære det fysste verset, så det tok dom oppatt gong på gong. Men plutselig går døra opp, de store onga kjæm inn ifrå kjelkebakken, hu mor kjæm ifrå fjøset.

Jeg er så glad –

– Det er for tidlig, sier a Ingrid sjuendeklasse og sett seg med et vanskelig regnestykkjy. Han Oskar femteklasse hermer etter dom, han har stygge auer der han sitt ved bordet med sirupskiva og mjølkekoppen. Bære hu Edit fyssteklassing står og ser på.

– Det er for liten ring rundt treet, rundt soplimen, sier hu. – De får itte gått orntli fordi det er bære to i ringen. Hu retter nesten fram handa for å dele ringen og bli med sjøl, men så skrik han Oskar:

– Sjå på bånsongen! og hu Edit går borti ranselen sin og begynner å rote i skulesaker.

– Let dom leike da ve! sier mor doms, hu sitt på vedkassa og mæl kaffe. – Je ska vara med dekk og synge je. – Jeg er så gla–ad.

– For tidlig, kjæm det ifrå a Ingrid, hu har regne gæli tre gonger nå for detta tullet som tvillinga fær med. Og hu mor ser på klokka og får det travelt med å setta på bordet tel han far kjæm ifrå skauen. Og så får han Oskar ei overhaling fordi han har skøri seg ei sirupskive så like føre medda’n, – Nevn ingenting ått ’n far, hu Ingrid soper tel seg regnestykkjy halvferdig mens mor hennes smågrin litt fordi hu itte gjorde seg ferdig med leksa i dag da hu hadde bordet for seg sjøl. Hu Edit har alt satt seg ved bordet for å vara sikker på at hu var stor jente og gjorde det som var riktig, men så var det itte riktig lell, for a Edit skulle setta på kniver og gafler og potetfatet.

Og da tvillinga ska sjå seg om, er krakken tom og soplimen borte.

Folk var itte snille ennå. Det var for tidlig.

Men når jula kjæm, da er dom snille! Å – da ska du sjå tvillinga i Moa! Dom flyg i beina på mor si når hu går i fjøset, dom sitt rett innafor døra når ’n Oskar ska bæra inn juleveden så han dætt så lang han er og sender vedfanget rett opp i vassbytta hennes Ingrid der hu står og vasker golvet. Dom får kjeft og skjenn ifrå alle kanter, men det er ingenting som bit på dom.

For nå er det like før.

Og like gærne som tvillinga var før jul, like gærne er dom etter at jula er slutt. Det ska kåmmå en dag i februar, ja i mars kænskje, at hu Ingrid går og leiter etter skulesekken sin, hu har sluske unna med regninga som hu bruker å gjøra, nå er det bære en time tel han far kjæm ifrå skauen, – Å hen er sekken min?, bøkene finn hu etter hvert, ei her og ei der, men sekken da!

Sekken!

Da kjæm han tvilling-Jon inn i gangen med ei topplue over hue og sekken hennes på ryggen, hu Tora sitt på vass-sælabenken med store auer, og så sier ’n Jon:

– Er det noen snille barn her?

– Det er for seint! sier a Ingrid og riv tel seg sekken så begge tvillinga tomle bortunder benken.

Slik går det – for dom som itte følje kalender’n.

7. desember 1951

Gromjinta på golvi

Å – det er ei rar tid, denna tia før jul! Dessa mørke kvelda når a Klara stugujente står og venter på kokka på nabogarden. Hvis det kjæm gutter og vil slå av en prat med a Klara der a står og aker på sparkmeien og venter, så føyser hu dom bære unna seg. Hu venter på kokka hu –.

Gutta skjønner itte det, dom. Men gutta skjønner ingenting.

Dom veit itte åffer alle jentene er så vanskelige å få tak på denne tia. Dom veit itte at a Klara og kokka og alle de andre jentene har store tanker med å få drømmen sin vælbærja i læinn. Og drømmen – det er hu Emma sydame, hu Beata skredder og enda en to–tre tel som har gått sykursus og veit at drømmen og saligheta ligg og venter i raudt og grønt og gult kjolestoff tel festen på lokalet annendag jul!

Hår eneste kveld er det noen som går i stappende mørke tel sydama og ska prøve kjole. Dom går to og to i hopes, for dom er mørkredde slike unge jenter, og noe guttfølje ska dom itte ha! Itte nå! Nå som dom ska tala på snitt og blonder og perlepynt og raglanermer. – Trur du itte det blir pent, Klara? sier kokka.

– Raglanermer på det brone ullstoffet mitt? Og så et grønt lærbelte da? Tynt, grønt lærbelte?

Jo da, hu Klara trur det blir pent. Hu har sitt å tenkje på sjøl, hu Klara, stoffet hennes er raudt, itte simpel raufarje, men varmt og mørkt raudt! Skulle itte det bli pent, kænskje? Hu har tenkt å våge seg på ei lita utringing ved halsen òg hu, det går an å slenge ei pen ulljakke over aksla om det blir for kaldt når ’n sitt stille. Og når en får danse da – og det itte blir for kaldt – så har en utringinga.

Det er slike ting jentene har å tenkje på like før jul. Og da får gutta finna seg i at dom bære helser såvidt når dom går forbi på vegaskjellet. Dom skjønner seg itte på slikt, gutta. Dom er for domme tel det!

Når jentene kjæm hematt etter en slik prøvetur, kan det hende at dom får et sanningens ord å tygge på før dom legg seg. Det ligg kænskje ei gammal budeie borti ei seng og klør seg på legga, det går kænskje ei halvsint mor og sett fram forsinke kveldsmat, og da får jentene høre!

– Trur du klæa har så mye å bety da.

Og så kjæm dom fram med historia om den jenta som var forlova med en gutt, og så kom gutten tilfeldigvis forbi garden der jenta tente, en dag som jenta sto i fjøsdøra med møkkrokoa og limen. Gutten vart litt paff over åssen jenta såg ut, og det skjønte jenta, så hu tok ringen sin og kaste imot gutten og sa:

– Tåler du itte å sjå meg i møkkadøra, ska du sleppe å sjå meg i kjerkjedøra.

Da gikk gutten bort tel jenta og tok omkring a og sa:

– Jo, je er gla ti deg je, og itte i klæa.

Det er historia som jentene får servert når praten går litt for livlig om volanger og rubbinger. Men jentene blåser. – Phø! Sjå på a Lovise Lykkjen nå? Solid jente, to kuer og bankbok på 6000. Men har a kjærest – å nei. Og tvillingjentene i Moa? Dom er da både pene og unge, utstyr i flere kister, men er det noen som blistrer når dom går i hopes etter vegen? Å nei! – Det kan godt tenkjes at det er om å gjøra å vara solid og orntli fysst og fremst, men det er itte det gutta ser på. Gutta ska ha noe som glitre, dom! Og det ska dom få her! tenkjer jentene.

Og så flyg a Klara stugujente og kokka i nabogarden og prøve hår kveld. Let dom gå der både a Lovise Lykkjen og Moa-tvillinga! tenkjer dom. Gudskjelov at vi itte er fullt så domme sjøl.

Det er aldri slik enighet iblæint jentene som denne tia. Dom stikk hugu i hopes og kakler som små høner, alle hoier på åssen kjole de forskjellige ska sy seg. – Å! sier dom. – Det blir sikkert pent. Og alle har dom et lite håp om at dom blir den peneste sjøl.

Og så kjæm drømmen fram att. Drømmen om en gong å sitta på krakken og vara «gromjinta på golvi» som alle gutta sløss om å få danse med! Annendag jul ska det vara stor fest på lokalet, det er skikken det, og da ska jentene møte opp i nye kjoler, den ene penere enn den andre. Og den peneste ska bli gromjinte på golvi!

Det er slik gutta vil ha det. Dom tenkje itte på utstyr og to kuer!

Når festdagen kjæm, sitt dom der på rad og rekke. Noen med blondekrage, andre med sløyfe på ryggen. Dom kvisker og ler og måler hverandre med aua. Og så danser dom omtrent som dom bruker å gjøra. Det går opp for dom tel slutt at ingen kan bli gromjente på golvet her alle er like fine. Det måtte kåmmå noe framifrå da! Og så skreddersydd at dom vart framifrå, hadde ingen råd tel å bli.

Klokka tolv kjæm gromjenta. Hu kjæm ifrå Hamar, hu har strekkbukser og vindjakke med skinnkrage, hu danser bære et par danser med den peneste gutten. Den gutten som ingen ta de andre jentene har fått en dans med i hele kveld. Om litt går gromjenta ut i bilen og får med seg de andre jentene. – Her er det bondegøy!

Og alle de kjekke gutta på lokalet sløss om å få danse med Hamarjentene. Dom tenkje itte på åssen de andre jentene har streva i flere vikuer for å bli fine nok tel festen. Nå har det kømmi Hamarjenter!

Det er slik gutta vil ha det. Dom skjønner seg itte på raglanermer og sløyfe i ryggen!

15. desember 1951

Fiskekjelken og orgelplata

Har du hørt om a Tonetta Skåksveen og sønn hennes, han Krestjan? Om hurtigtoget og runddansen, om den blå fiskekjelken midt på fleskefeite breibygden, og om orgelplata som låg underst i pappasken inni stugua der dom spelte foxtrot og tango så lang natta var?

Det var han Krestjan som dro fiskekjelken, han røkke og sleit i tauet og såg seg både tel høgre og venstre når han kom tel overgangen på jernbanelinja. Han hadde itte klokke lenger, den hadde han spelt bort i femkort for lenge sea, men han kjinte det på dagen og værtrekken at hurtigtoget itte var langt unna.

Så sto han med kjelken og vente tel toget kom.

Det satt mange folk på hurtigtoget, dom såg ut av glaset som snarest og tenkte på dombjeller og kanefart, for slik julestemning skulle du itte ha sett i ditt liv! Store garder og breie jorder. – Her skulle vi ha feriert ei jul, tenkte dom som satt med kabaler og aviser, her skulle vi ha vørti møtt på stasjon med sluffe og fotpåså og kjørt i dombjelleklang rett inn tel ribba og riskremen.

Da dom hadde tenkt så langt, var toget kjørt forbi overgangen, og han Krestjan kunne gå over jernbanelinja og videre med fisken sin.

Det var mange som vente på han Krestjan oppi plassgrenna. Itte for fisken si skuld, men det kunne stå ei skinnmager kjærring og krevja han tel regnskap for sønn sin. Dom hadde spelt kort i hopes i vikua som var, og han Krestjan hadde tapt som han brukte å gjøra. Og penger hadde itte sønn hennes fått! Nå fekk hu ta fisk i stella da, hu som mor var! Det var gæli nok at han Krestjan lokke sønn hennes ut i gæliheta med kortspell og dævelskap, om han itte skulle lure seg unna betalinga når sønn hennes vant!

Han Krestjan sto som en synder for sin dommer når slike kjærringer ropte på ’n, han visste ifrå før åssen dom gramse i fiskekassa og tok den støsste fisken.

Og hele tia mens dom forsynte seg, fekk han sleivkjeft om mor si. Hu Tonetta. Hu som folde henda og ba bordbønn når a stelte fjøsa rundt i gardom. – Å seie mor di når du ture fram som du gjør?

Han Krestjan svara itte på det. Han tidde stille og skauv den blå kjelken fram og telbars i laussnøen, så la han tauet over aksla og dro videre.

Det var nå som ellers når han fekk overhaling for kortspellinga si, at han prøvde å tenkje på kvelden. For når kvelden kom, og a mor hadde gjort opp i omnen og laga mat, så kom det folk oppi Skåksveen. Det var grammofon der, og det var itte så mange som hadde det den tia han og mor hass bodde i Skåksveen.

Så kom dom dit, både unger og vaksne, enda hu Tonetta og sønn hennes itte var respektert for to øre. Han Krestjan syntes det var moro. – Dæins, sa han. – Hør på! sa han og la på ei ny plate. Og skikkelige folk hørte på, og de skikkelige danse, dom bytte auekast i valsen for å vara på den sikre sia. – Vi lyt noe gjøra, det er ingen ta øss som har noe med dessa rare folka i Skåksveen, men det er her det er grammofon.

Det kunne tenkjes at dom såg som snøggest uti kjøkkenet der mor hass satt. Hu hadde vøri borti gardom som hu brukte å vara, enten det nå var for å kløppe sauen eller å stelle krøttera. Nå satt hu på kjøkkensenga, slitin og grå – hu sa ingenting om at sønn hennes var gla i dans og kortspell, hu tidde stille, hu satt på senga og vente, akkurat som han Krestjan gjorde ved overgangen når hurtigtoget dure forbi. Nå var det dansen som gikk. Og når den var over og folk hadde gått, når han Krestjan hadde lagt seg og vegen var klar – da gikk a Tonetta borti pappasken der platene låg, hu snudde den helt rundt, for underst låg orgelplata. Og så spelte hu den, mens hu kledde av seg.

Det var ei historie som bygda hadde å gotte seg over når dagen vart for grå. Det kunne fell itte gå helt riktig for seg der i Skåksveen, far hass Krestjan drokne da ’n Krestjan var fem år, sea den tia hadde dom levd og sliti i hop, hu Tonetta og guttungen. Og når gutten vart vaksin og kom i kortlag med annen ungdom, så flaug itte hu Tonetta rundt omkring i plassgrenna og fekk han tel å slutte mens leiken var go, hu låg heme og sov hu, tel han Krestjan kom att på måråsia i skjorteermer og hadde spelt bort både hatt og frakk.

Dom hadde sitt å trøste seg med begge to. Han Krestjan hadde fiskekjelken som skulle betale moroa, og hu Tonetta hadde orgelplata.

Så en dag før jul driv han Krestjan og pakker inn noe i et gråpapir inni stugua. Hu Tonetta står og knyter på seg skautet, hu ska tel Dal og stelle krøttera for sveiser’n. Hu skjønner godt å han gjør, han plukker i plateasken, han ska sælja grammofonplater for å betale kortspellgjelda si. Det har han gjort så ofte, pakke ei lita pakke og lagt bak fiskekassa. Og det får bli hass sak.

Med ett hører hu han snur plateasken rundt.

– Orgelplata! går det igjønnom hugu hennes, nå tæk ’n orgelplata! Den som hu hadde hatt for seg sjøl sea han Krestjan kjøpte den på aksjon og itte visste åssen plate det var.

Hu skrik opp, og flyg inn i stugua.

– Dæven ta deg gett, om du sæl orgelplata!

Åssen kunne hu ta slik i? Hu som aldri brukte å banne? Hu visste det itte sjøl, hu skreik det en gong tel da hu såg plata pakke inn i hop med de andre.

– Dæven skjæra deg gett!

– Det er plata mi, og nå høll du kjæften på deg, kjærring! sa han Krestjan og slo i bordet.

Hu Tonetta sto og puste tungt. Han Krestjan hadde rett. Det var plata hass, han kunne kjøre den bort på fiskekjelken når han sjøl ville.

Nei!

Det kunne han itte! For det var fiskekjelken hennes Tonetta!

Og før hu riktig veit å hu gjør, flyg hu ut i vedskjulet der fiskekjelken står, triv øksa ifrå stabben og roper ut:

– Sæl du orgelplata di, så høgg je sund fiskekjelken min!

Nå kom han Krestjan, og nå vart han redd.

– Å, kjære velsigne deg og bevare deg mor, rør itte fiskekjelken!

Hu Tonetta høgg skakt, så forfjamse vart a. Kunne han Krestjan be så pent?

Dom sto og såg på hverandre ei stund. Dom sa itte mere. Men med det såmmå hu Tonetta la ifrå seg øksa, så gikk han Krestjan inn og pakke ut orgelplata og la den underst i pappasken.

Det vart aldri nevnt mere detta sammenstøtet imillom a Tonetta og sønn hennes. Men bygda har lange ører. Og noen hadde hørt at hu Tonetta hadde banne, og andre at han Krestjan hadde bedt. Så la dom i hopes, og fekk det tel at nå skulle det bli oppvask.

Banevokteren på linja hadde hørt sitt. Nå var ’n omtrent sikker på at det ville itte stå noen med blå fiskekjelke og vente tel hurtigtoget hadde passert. Og dessa som brukte å danse i Skåksveen, sto ute og plystre lenge om kvelden før dom torde å banke på døra og gå inn.

Men den som sto bak fiskekjelken og vente da toget sjoks forbi, det var ’n Krestjan, og den som satt på senga og itte sa et ord så lenge dansen gikk, det var mor hass, hu Tonetta.

Det er så rart med det. Fiskekjelke og orgelplate, dom kan gå bra i hopes, bære en venter tel dansen er over og hurtigtoget har gått.

22. desember 1951

«God jul» og «Takk i lige måde»

Da han Jens Postmann såg den stablen med julekort som han skulle frakte i veska i dag, kom han med en velsignelse som itte hadde noe med høgtia å gjøra. Og likere vart det itte da hele stablen gikk i golvet så nær som ett kort. Det låg att på kontorpulten og flire og lo med baksia opp:

«Det er håp for dom som heng seg på» – sto det. Ingen avsender. Han Jens snudde kortet for moro skuld og da var det bilde ta ei jente på en spark og en gutt som hengte seg bakpå meia.

– Tullfølje! tenkte han Jens og kaste kortet opp i veska. Så la han seg på knea for å grava fram att de korta som hadde døtti ned.

Og det var itte få! Det låg «God jul» og «Takk i lige måde» bortover hele golvet.

Og så fekk han Jens den klamme rare kjensla i skrotten som han brukte å få når han handterte julekortbunker. Det var som alle dom som hadde sendt korta hadde gjort ifrå seg et ansvar, det var itte sendt i glede, men slept i postkassa en sein kveld, eller levert på et postkontor etter å ha stått i kø i lange tier. Så var det nesten som det sukket avsenderen hadde når han endelig fekk ekspedert korta sine, hadde forplanta seg tel korta sjøl:

– Å gudskjelov, nå har je gjort mitt, nå ska postmannen og toget greie resten.

– God jul og takk i lige måde, kom itte her og tru at je har glømt av dom som ska ha julekort!

Så legg julekorta seg væl tel rette i bunker og stabler og blir stemple og frankert og sendt hit og dit.

Dom ligg der så trygt og godt. For om dom itte kjæm fram tel jul så har dom stemplet bevis på at dom er sendt et par daer før. Det er som korta arver trøttheta tel dom som har betalt portoen og fått dom i vegen.

Og dette er det han Jens Postmann tenkjer over og småbanner for der han ligg og roter og grev etter blanke kort under stoler og kontorpulter. Endelig får han alle korta på plass. Men når han ska legge dom i veska, får han sjå et kort som ligg der før. Han blir redd! Er det et kort som han har glømt å poste i går? Han tæk det opp med venstre handa, mens han føyser de andre korta nedi veska. Da dagens kort ligg på plass, ser han på det kortet som låg på botten i veska.

«Det er håp for dom som heng seg på.»

Å –

Ja – hadde det itte vøri like før jul nå så skulle dom få hørt ei postmannsalme!

Det var det kortet han kasta nedi veska da de andre datt ned! Og det kortet ska ligga på botten!

Så! –

Nå får han sjå å kåmmå seg avgarde da, ska han bli ferdig før det blir for mørkt.

Og han Jens sykler i veg. Men det blir seinere enn han hadde trudd likevæl. For korta var kaste hulter tel bulter, det var greit nok så lenge det var lyst, han putta kort i kasser og tok imot nye kort ifrå folk som sto og vente med penger tel frimerkjer.

– Send det i kveld, da Jens, sa aua doms, – vi skulle ha sendt det før, men vi har hatt det så travelt, og når vi sender før jul, så har vi da itte glømt folk som ska ha kort?

– Til H– med både folk og kort! tenkte han Jens, tok imot og sykle lenger.

Slik var det overalt. Og dagen gikk for han Jens.

Da han sykle oppover den siste bakken med bære ett kort i veska, var han temmelig forbanna. Det var en komedie hele julekortsjauen! Folk kvitte seg med vond samvittighet og sendte ifrå seg et kort i hytt og vær så dom skulle vara sikre på å få fred i jula. Kunne dom itte heller gi blaffen i det hele da? Det hadde vørti en uskikk med julekort, takke meg tel dom som hadde mot nok tel å itte sende en eneste hilsen!

Ja – her var vel postkassa der det siste kortet skulle leveres. Han lyste for sikkerhets skuld på navnet, det var en småbruker oppi åsa – så lyste han på adressa på kortet, det var dottera på garden som skulle ha det, og så syntes han Jens det var noe kjent over hele kortet, han snudde det på langsia der folk bruker å setta «God jul og godt nyttår», men der sto det:

«Det er håp for dom som heng seg på.»

Han Jens hadde tenkt å kåmmå med sjølve kveldsbønna, men så hørte han en latter bak ryggen sin.

– Ha-ha! Nei, har du julekort ått meg, Jens? Får je sjå! Nei, nå sett je meg ende ned på snøplogen! Takk ska du ha!

Så er jenta borte. Hu flaug rett inn i svarte natta med kortet sitt, syntes han Jens, der han slenger seg på sykkelen og dræg hemover.

Men jenta les kortet flere gonger. Hu ser på tegning og stempel, kortet er itte tilfeldig valgt, det er kryss over både jenta og gutten der dom sitter på sparken, og datoen på stemplet er langveges ifrå, det har brukt fire daer hit, rekner hu ut, enda fekk hu det to daer for tidlig. Og om det itte er noen avsender så veit hu at det er ifrå en gutt som bor langt herifrå, en gutt som hengte seg på sparken en kveldi fjor vinter da hu var på besøk hos tanta si nord i landet.

Det er så domt det hele. Men hu er så gla her hu står. For det kortet hadde hu itte drømt om å få. Dette var klare, klinka kjærligheta!

Og de andre korta i veska hass Jens –. Dom som var laga på bestilling og som folk hadde vente seg … sjøl de korta hadde kænskje en liten blaff som avsenderen itte hadde gitt slipp på der han gikk lange veger og postla kort i svarte kvelden og sto i kø på posthuset.

Og – som det sto på kjærlighetskortet:

«Det er håp for dom som heng seg på!»

24. desember 1951

Julbokker

Det står fem julbokker og tråkker og trør i laussnøen ved Rønning-grinna. To lange karslasker utkledt som taterkvinnfolk og tre jenter med gamle mannfolkklær og store hatter. Den minste ta jentene kviske og fekte med henda, hu blir itte med inn i Rønningen! Hadde hu visst at dom skulle innom Rønningen så hadde hu itte vørti med og gått julbokk i kveld! Forresten så var det bære no gammeldags tull hele julbokkgånga, det var inga vaksne folk som gikk julbokk lenger, det var bære onga som fór med slikt! – Slepp meg nå da! kviske hu. – Gå inn åleine, så ska je stå her og vente tel dekk kjæm ut att.

– Hæin æ itte heme i jula hæin Hans, har je sagt deg! sier den ene lange karen og tæk jenta i armen og dræg a inn i gangen.

– Du behøver itte å vara redd, det æ ingen som kjenne øss, kviske de andre bak den fillete munnen på pappmaska. – Bank på du nå, Oskar!

Og han Oskar banke på.

Donk – donk, sa det i døra.

– Kom inn.

– Nei, men i reine væl’n, kjæm det julbokk hit òg da? sa Rønning-kjærringa, hu tok ta seg brillen’ og la dom inn i juleheftet hu dreiv og les. Mannen hennes satt på senga og lo.

– Å ja, det gjør da det, peip det lange taterkvinnfolket med telgjort mål.

Så vart det stille. De to jentene sto bak gutta og tviholdt veslejenta imillom seg. Hu ville ut att! Hu hadde hørt noen som rørte seg uti kammerset, og det kunne itte vara noen andre enn han Hans. Han kjenner itte att meg nå! trøste hu seg med. Hu hadde itte ett eneste plagg på seg som var hennes. Hu hadde vøri oppå trehøgden på Lier der hu tente og plukke med seg gamle klær i efta da hu og jentene på Dal vart forlikt om dette tullet. Og for å vara helt på den sikre sia tok hu gammelhatten tel Lier-gubben og dro godt nedover øra.

Å! – der gikk det i kammersdøra – der kom ’n Hans!

Han gikk tvers over golvet og sette seg i en stol ved ovnen.

De to gutta stæga over golvet og skrudde radioen høgere på. Det var gammal dansemusikk ifrå Motala.

– Ska vi danse, frue, peip ’n Oskar og bukke for Rønnningkjærringa.

– Nei men, du ska da fell itte angasjere du som æ kvinnfolkkledt lell, lo Rønningkjærringa.

– Og så forresten så æ je for gammal tel å danse je. Du får ta med deg dessa fjøsnissa som står og knise ved døra. Dom æ så runde over boksræva så dom æ itte mer mæinnfolk dom enn je.

Så vart det tel det da. At det flakse to digre taterstakker over golvet og tok med seg hår sin nisse.

Og dansen gikk. Veslejenta sto og såg i veggen med hæinna på klinka. Med ett får hu et puff så hatten trille langt bortover golvet.

– Hæin æ ute og flyg julbokk hatten hass Gubræin Lier òg, ser je, sa det tørt bortved ovnen.

Veslejenta går midt bortpå golvet og røsker tel seg hatten og sett på dør.

– Nei, men Signe da! ropte de to runde fjøsnissa da hu smelte døra i.

Nå sa dom navnet hennes òg. Nå skjønte han Hans alt! Nå ville han flire og gotte seg over gammelkjæresten sin som itte kunne dy seg enda hu var så kaut fjorten daer før jul at hu ba han dra tel Toten og plukke nysnø!

Hu snufser litt her hu går, hu står ei stund ved grinna og venter på de andre, men da hu hører dom kjæm ut, flyg hu beinvegen like hem tel jenterommet på Lier. Der ligg hu og bit i dyna og hikste og græt helt tel klokka tre om natta.

Og så var det itte mere.

29. desember 1951

1952

Godt nytt år!

– Ja, dette var siste dansen i det gamle året, sa den ene jenta og smaug seg ut ifrå gutten hu dansa med. Han var itte helt å stole på den gutten, han var ingen hel type, så det var best å vara på vakt.

– Nå får je sjå ått å kåmmå meg hematt, sa den andre jenta og gikk ut i garderoben for å hente kåpa si. Men i døra snudde hu seg og såg på den gutten som vart med over dørstokken. – Innbill deg ingen ting, sa aua hennes. – Je er itte mørkredd. Og gutten vart så paff at han nevnte itte å følje jenta hematt. Han bære tusle bort tel den første gutten, han som itte var noen hel type. Det sto mange gutter der. Dom sto og trampa og tråkå, det hadde dom gjort nå i mange år, dom var tjuge år, de fleste var femogtjuge og noen var tel og med bortimot tredve. Men alle sto dom og trampa og lo, dom hadde vøri på nyttårsfest. Godt nyttår! Ha-ha!

– Godt nyttår! sa a Inga. Hu sto der mørkøyd og svart i hårgarden. – Godt nyttår, gutter! Hoi!

De andre jentene bles litt i nåsån når dom gikk forbi a Inga i gutteflokken. Noen av jentene hadde hatt hellet med seg og gikk arm i arm med en bra gutt når dom passerte a Inga og dessa som sto att åleine. Men de fleste jentene gikk åleine ifrå festen. Ja, itte åleine da! Å, var det likt seg, dom gikk to og to, dom brydde seg itte om gutter i det hele tatt.

– Kom nå Anna, så skunne vi oss hematt, sa den ene jenta. – Ja, kom nå Jenny, så skunne vi oss, sa den andre jenta. – Vi tæk itte følje med slike tufser som bære tenkje på brennvin og dans.

– Så står vi att åleine vi da, sier a Inga med svarthåret og ler imot gutteflokken. – Søren òg, hadde itte musikken gått hematt nå, så skulle je likt å fått en sakte vals.

– Det kan du få lell det, Inga, sier det bak ryggen hennes. Og når a Inga snur seg, ser hu at det er «Sagbågån» som står der, Sagbågån – han som vart pukkelrygge fordi at mor hass snørte seg for hardt før hu fekk ’n. Men aldri har noen hørt Sagbågån gråte for det! – Det er fordi je skulle spelle trekkspell det, sier Sagbågån. – Je fekk pukkel fordi je skulle bøye meg over spellet! Han ler støtt, Sagbågån. Nå står ’n bak a Inga og ler. Han har fått med seg tre andre musikere nå, dom har en kvartett, men de andre tre gikk når festen var slutt og lønna utbetalt. Gitaristen skulle følje jenta si hematt, batteristen hadde kjærring som vente, og han som spelte klarinett skulle på privatfest. Men Sagbågån, han har ingen som vente. Han har itte pakke ned trekkspellet sitt engong. – Finn med deg en kar nå, Inga, sier han og ler. – Du ska få valsen din, du.

Og så tæk Sagbågån spellet, bæljen går så lunt og vart ut og inn, det er sakte vals – hu Inga ser imot gutteklynga med blanke, frie auer. Så grip hu tak i han Jens! Han Jens som er så veik at de andre jentene har gått rake vegen forbi han i alle år. Han Jens som hadde søngi og fortalt skrøner i mange glade lag, helt tel de glade vart trøtte og bau han god natt. Han Jens som aldri har hatt et ansvar i hele sitt liv.

– Spell nå! roper a Inga. – Nå danser han Jens og je nyttårsdansen.

Og Sagbågån speller. Det går itte så bra tel å begynne med. Han Jens er full, hu Inga lyt hjelpe tel litt med takta, men det går bedre etter hvert, Sagbågån speller, han ligger bøygd med krokryggen over trekkspellet sitt og føljer beina hass Jens, det går likere etter hvert. Tel slutt kan Sagbågån møte aua hennes Inga, dom nikker begge to og fryder seg over en ting dom itte helt er klar over.

– Nå går vi hematt, sier a Inga og slenger armen rundt han Jens.

– Ja, nå går vi, sier Sagbågån og pakker ned trekkspellet.

Året etter var a Inga gift med han Jens, og Sagbågån spelte i brølløpet. Ja, det var nå ittno brølløp å tala om, dom hadde fått leigd kjøkkenet og kammerset tå mor hass Jens, og Sagbågån spelte gratis. Ingen var bedt. Dom som ville, kunne kåmmå. Og så vart det tel det da – at dom kom dom som ville.

Så satt dom der da. Og såg på brurparet. Jentene skjønte ingen ting. Her hadde dom sjokse unna seg gutter som var mye likere enn han Jens, men det var gutter det var noe feil ved, ja itte så store feil som ved han Jens da, men sjå på han Jens nå? Itte drekk ’n og itte græt ’n. – Hoi, Inga, sier ’n – nå ska vi danse, så ska dom få sjå!

Og så sitt dom der da – jentene med blanke idealer og dyden og rettferdigheta i orden og ser åssen han Jens og hu Inga danser, mens Sagbågån speller sakte vals.

5. januar 1952

Handelen går

Det er så mye rart å feste aua på når juledansen er over og hverdagen sig innover bygda. Det er slutt med å gi gaver og få tusen takk for det, det er forbi med å ta imot gaver og rekke fram pene handa og bukke. Nå kjæm det en lang sjuendeklassing med nye skir og skigardstaurer tel skistaver og kaster snø på Sveomsglaset en dag for å få gutta der tel å kåmmå ut. Han har noe i ei lita pakke, sjuendeklassingen, det var noe han skulle tjene penger på før jul, men det gikk itte som han hadde tenkt. Nå hadde han hørt at Sveomsgutta hadde fått nye skistaver begge to, både han Arne og han Leif, og de gamle stava hass Arne var da nokså bra. Om han Arne ville bytte med de nye skistava og denne pakka.

Å som er i pakka?

Prospektkort!

Mange prospektkort! Minst femti! Og han Arne som går i femteklassen må itte tru at det er bære julekort! Det kan nok hende det står «God jul» på et par–tre kort, men ellers er det kort som kan sæljas året rundt.

– Sjå her, sier sjuendeklassingen og bretter ut kortbunken som ei vifte. Det yrer med små nisser og feite griser, men de korta blir fort gjømt bak andre kort med blomsterbuketter og «Gratulerer med dagen». Sjuendeklassingen har sett ei annonse i avisa der det sto at «Alle kan tjene en ekstraskilling ved å selge våre vakre kort til høytider, fødselsdager og andre anledninger». Nå byr han fram alle korta han har att under ett, han er itte så smart som det firmaet i annonsen. Men han er to år eldre enn han Arne – og det gjør sitt. Bære itte mor hass Arne kom ut og såg å det var dom fór med!

Mor hass Arne kjæm itte ut. Men han Arne er på vakt sjøl. Han hører itte på minstebroren, han Leif, som står og hopper i snøsørpa og sier: – Gjør det da, Arne!

Han Arne trur itte på sjuendeklassinger. Dom er aldri snille uten at dom ska glise etterpå. Og på en forunderlig måte veit han Arne at de gamle skistava hass er betaling nok for kortbunken.

– Je tør itte bytte bort de nye stava, men vil du ha de gamle for korta, så kan je gå med på det, sier han.

Og sjuendeklassingen slår tel. – Kom med stava!

– Hent stava mine, Leif, sier ’n Arne. – De gamle.

Og så har gutta gjort en handel på nyåret. Sjuendeklassingen stakar seg framover med bambusstaver og flirer over den domme smågutten som itte skjønte at det sto «God jul» på nesten halvparten i kortbunken. Og han Arne danser og ler og lurer på åssen sjuendeklassingen vil småbanne når han ser at det er sprekker i bambusen på den eine staven!

Dagen etter dræg han Arne og bror hass i veg og ska sælja kort. – Vi lyt ta toget tel Brumunddalen og gå opp i Furnesåsen der ingen kjinne øss, sier han Arne.

Men oppi Furnesåsen er det ingen som ska ha kort. – Det er slutt med jula nå, sier alle dom spør. Og om litt forstår han Arne at han er blitt snytt. Det er nisser og engler på nesten alle korta!

Og så er det han Arne som lyt fortsette handelen der sjuendeklassingen slapp. Han tenkjer seg godt om, og når han og minstebroren går nedover mot stasjonen i tussmørket, kjæm han så smått fram med at han var sikker på at han Leif kunne greie å få solgt korta. Det var unger som skulle gå og sælja kort. Og hvis nå han Leif ga han den gamle, utslitne skinnpungen sin, så skulle han få de pene korta med nisser på.

Han Leif synes itte pungen er så utsliten. Han fekk den i fjor tel jul, den er like pen, men korta er pene dom òg. Og det er veldig snilt av den store broren hass å tala så fortrolig som han gjør.

– Ja, sier han Leif og tørker vekk nasadryppet med votten sin.

Handelen er gjort.

Og så er det han Leif som ska sælja kort. Og han Leif er itte redd for å gå inn der folk kjenner ’n! – Nei, men er det du som er ute og tusler da, sier folk når han kjæm inn. – Ska du sælja julekort du da? Og så kjøper dom, men dom ler godt når han forlanger 15 øre pr. stk. – Her har du femogtjuge øre, sier dom. – Her har du tredve!

Det var stas tel å begynne med, han Leif brydde seg ittno om at folk lo når han sto ved døra og solgte kort, han Arne sto att utpå vegen og vart mer og mer ivrig.

– Vi deler fortenesta, og så får du de korta je har att! sier han Arne og putter gratulasjonskorta i handa hass Leif før han ska inn i et nytt hus.

– Ja! sier han Leif og tumler inn. Det går så fint! Alle kjøper kort, det hender han Leif lyt synge en stubb for å få solgt tel riktig høg pris, men det gjør han så gjerne. Han er så gla som han aldri har vøri før, for så liten han er, skjønner ’n at han Arne og han er ute på handel og jokser folk helt opp i skya. Det gjør ingenting om folk gjør nar, han Arne står bak ’n og tæk hass parti.

Siste huset dom går inn i, er drengestugua på Dal. Der sitt sjuendeklassingen. Nå har han fløgi på ski og skrytt over handelen sin i hele dag, nå sitt han her og kviler og ser på at de vaksne kara speller poker.

Han Leif gjør som han er blitt vant tel i dag. Han slenger kortbunken på bordet og spør om han ska synge en stubb? Jo da, det var fint det, sier de vaksne, og han Leif syng! Han merker fliren nå òg, men han Arne står bak ’n, så det gjør ingenting. Det er han Arne og han Leif som ska lure hele hurven!

Midt i sangen ser han at sjuendeklassingen ler så lurt imot døra der han Arne står. Og så hører han at han Arne kniser att. Og så skjønner han Leif at han er åleine. Han har lyst tel å gråte her han står; men så svelgjer han klompen og syng – i vill trass – ei lang vise – og legg på prisen for hårt vers.

12. januar 1952

Rettssak i Rønningsvea

Det var så stille og stussli i Rønningsveen støtt. Stugua låg så avsides at det var itte hår dag det stakk folk innom døra.

Den eneste følinga smågutta der hadde med væla var avisa. Der sto det om store forbrytelser med dommer og vitner og tjuver som fekk den straffa dom hadde fortjent. Det var ingenting som var så artig å læsa om som slike ting. Fysst åssen tjuven hadde vøri «smart» og fått vridd seg unna. Så kom politi og dommeren og var smartere enda. Og hele tia mens rettssaken dreiv på, så sto det bleike, ærlige vitner i rettssalen og sa sanninga.

Den eneste tia på året da det var litt liv i Rønningsveen var når gruskjørera ifrå kjerkjebygden kom og skulle hente grus oppå grustaket som låg like ovafor stugua. Så brukte dom å kvile der dessa som kjørte, det sto opptel femten hester på rad og rekke ved skigarden, og inni stugua satt det like mange mannfolk og kjøpte kaffe tel nistematen sin. Nå flaug gutta utpå vegen og såg over hesta, men det vart tel at dom gikk inn att og satte seg i sengebenken og såg på Saksomsgutten. Han satt ved døra støtt Saksomsgutten, og hadde bære leigd en hest, de andre hadde hester sjøl og to slags pålegg på maten, men dom kom itte opp imot Saksomsgutten lell.

For Saksomsgutten hadde støli og søtti inne i et stort steinhus i byn.

Så var det en dag at Rønningsvegutta fekk oppleve alt som det sto om i avisen!

Itte før hadde gruskjørera kømmi seg oppi grustaket, så steig det inn et langt kvinnfolk i Rønningsveen. Og det var a Tonetta Bakka. Smågutta satt i sengen med avisa.

– Goddag, sa hu og såg på Rønningsve-kjærringa. – Ja, du får itte bli redd når du hører åffer je kjæm, Berte, men er det itte så at gruskjørera kvile her?

– Jo, sa mor doms.

– Og da er det fell ryggsekka doms som står uti gangen her da –?

– Ja –.

– Kæin du finna ut sekken tel Saksomsgutten?

– Ja –. Mor doms dro på det. – Je vil itte fløtta på en eneste sekk, dom veit vel åssen dom sette ifrå seg sekka sine alle i hop så je vil itte ha det ordet på meg at je rote i det je itte har noe med.

– Men når du får høre at je har noe med Saksomssekken da?

– Du?

– Ja. Hu Tonetta tok ta seg hugutørkle og strauk seg over skallen. – Det vart borte ei skjorte som hang på snora mi i dag. Det var den likeste skjorta hass Kal. Og je trur at Saksomsgutten har raske den med seg da han kjørte forbi i dag. Vil du peke på sekken hass da, så tæk je ansvaret sjøl.

– Sekken hass står der, sa mor doms og pekte på en møkkete, gammal sekk bortved døra.

Hu Tonetta reiste seg og gikk bort tel sekken. Men før hu bøygde seg og skulle knyte opp knuten sa hu klart og fast:

– Skjorta hass Kal er blåstripete og ustrøkin, og den har en liten rustflekk bak i nakken etter skjorteknappen. Je sier dette fordi du itte ska tru je tæk noe som itte hører meg tel.

– Kjære velsigne deg, det er da fell ingen som trur det, sa mor doms og skalv i målet. – Gå ut de nå, gutter, sa hu tel han Arne og han Leif.

– Gutta ska vara inne! smelte a Tonetta i. – Dom ska bevitne det dom ser!

Så løyste hu opp knuten og tok opp ei skjorte som låg under nistepakka. Blåstripete og nyvaske.

Nå var det som a Tonetta holdt på å dåne. Hu trevle bak seg og fekk tak i en stol.

– Det var som je tenkte, sa hu. – Men nå er det verste att. Je lyt gå oppi grustaket og fortælja at je har fønni skjorta hass Kal i Saksomsekken. Vil du følje meg, Berte?

– Nei, sa det bortved ovnen. – Je vil itte at Saksomsgutten ska tru at det er je som har rote i sekken hass og sendt bud på deg. Du kan få med deg smågutta.

Han Leif og han Arne sto strake som lys på golvet. To vitner.

Så gikk dom oppi grustaket der Saksomsgutten skulle få dommen. Hu Tonetta bar pakka under armen, men når dom kom nesten opp tel kara som dreiv og lesste grus, så sa a Tonetta:

– Stå att her og hold pakka. Får ’n sjå je bær på ei pakke så skjønner ’n alt og kaster seg rett ut i grustaket.

Han Leif og han Arne visste itte riktig åssen dom skulle bæra seg ått, men for å vara sikre på at dom delte ansvaret, så holdt dom i pakka begge to.

Så kom hu Tonetta og Saksomsgutten. Men hu Tonetta gikk mye saktere enn en dommer ska gjøra, og Saksomsgutten skotte bakover aksla etter hesten sin.

– Je har noe i ei pakke her je, sa a Tonetta og brette tel side papiret. – Kjinne du noe tel denna skjorta her?

Saksomsgutten sto og tørke seg med ei mager hand. Den fillete ulltrøyekanten stakk fram om det stutte jakkeermet. Han sa ingen ting.

– Åffer svarer du itte?

Den magre handa var som snøggest oppi halsgropa.

– Så ta skjorta da! hikste a Tonetta. – Men nevn itte å du har fått a ifrå!

Det var hele rettssaken. Det som kom etterpå var bære tull. Hu Tonetta og smågutta gikk hematt tel Rønningsvea, og der satt mor tel gutta og snufse og gret, og når a Tonetta såg det, begynte hu på såmmå måten. Og nå måtte smågutta lova på tro og ære at a Tonetta itte hadde vøri der og at dom itte hadde sett noen ting.

19. januar 1952

Dronning for en dag

Finns det noe så artig som en bratt kjelkebakke like utafor skuleveggen? Og finns det noe så morosamt som å setta alle sparkkjelkene etter hverandre og leke langt tog! Det er itte alle onga som har sparkkjelker, å langtifrå! Men dom som itte har, får lov tel å sitta på med de andre når dom ber riktig pent og itte gjør seg større enn dom er. Når dom bøyer seg og aksepterer rikdommen og sparkkjelken, det er nå en gong slik her i væla at noen ska gi av sin overflod og andre ska takke og ta imot. Vi ska føye oss inn i hverandre og lage sparkkjelketog ned brattbakken så langt som frikvarteret er.

Men når hele rekka av rikdom og veldedighet suser nedover bakken, kan det hende at det står att ei jente på bakketoppen. Ei som itte har sparkkjelke så hu kan kåmmå med i rekka av den grunn, ei som itte har for vane å bøye nakken og takke for å få plass på en fræmen spark. Så står hu att åleine på bakketoppen, det skrangler litt i den eine votten hennes der hu står rak som et lys og ser på åssen de andre klomper seg inn i hverandre i samkjensle og frikvarter. Hu har mange penger i votten sin, penger som mor hennes skrapte i hopes i dag tidlig, og som jenta ska kjøpe varer for i butikken like ved skulen.

Med ett går hu nedover bakken mot butikken. Og nå bryr hu seg itte om at onger og sparkkjelker er i vegen for henne, dom får svinge tel sides så hu kjæm fram. Hu ska på butikken hu, og kjøpe noe!

– Får je bringebærsukkertøy for 50 øre, sier hu tel handelsbetjenten. Han ser litt på den tynnkledte alvorlige jentungen. – Har du lov tel det da? spør aua hass, han kjenner heimen hennes og veit at der går det i bjørkeris og blodslit, dom gir itte ut ett øre tel leik og moro, det er ei mor ifrå ei gammal slekt som ska krabbe seg oppover bakken etter at han bessfar kjørte alt i grøfta med turing og uvettig skauhandel.

– Har du lov tel det da? spør han oppatt.

– Og så ska je ha lakris for 40 øre! smeller jenta i. De brune aua blir svarte og store når hu legger penga på disken.

Handelsbetjenten skjønner at det er noe som er gæli her, men jenta har en egen klang i stemma når hu forlanger – så han lystrer. Han finner bringebærsukkertøy og lakris. Og når hu forlanger «Firkløver» og tyggetummi så pakker han det inn og er gla når hu går ut døra.

Og nå har dom itte så mye dom skulle ha sagt dessa som går og trur dom eig hele væla fordi om dom fekk sparkkjelke tel jul! Alle som bruker å bøye seg og føye seg og tigge tynt om å få sitta på, flokker seg omkring den høge jenta med godterpåsan nå. Og jenta gir og gir. Kaldt og rettferdig deler hu ut, men er det noen som klenger seg innpå henne og smisker for å få litt mere, skyver hu dom unna seg. Hu ser langt ut mot blåna og vinterfrosten der hu står og deler ut, dom som har sparkkjelke står på bakketoppen og kjæm ingen veg, det lyt vara noen som tigger og ber om å få sitta på sparksetet ska det bli orntli tog! Og nå står dom som skulle sitta på og flokker seg omkring jenta med sukkertøyet og lakrisen. Det kjennes godt da skuleklokka ringer og frikvarteret er slutt.

Men det er flere frikvarter. Og når frikvarteret kjæm, kjæm den høge jenta med godterpåsan sin, så det blir itte flere sparkkjelketog den dagen. Så får sparkene stå ved skuleveggen den tia som er att, nå klomper dom seg omkring godterjenta alle i hop. Og hu deler ut! Men hu er itte gla slik som de andre er når dom byr fram plass på sparksetet, hu ser ut som hu frys der hu står og ska ta imot takken for ødselheta og søtsmaken. Det minker i påsan etter hvert, ennå har hu itte smakt på noe av det sjøl, hu tenkte ei stund at den siste tyggegummipakka skulle hu dele med dotter tel handelsmannen, så skulle dom sitta og tygge i smug hele siste timen og skotte mot hverandre under armkroken og vara venner. Men når handelsjenta kjæm imot henne med handa si og vil ha halvparten, er det som hu blir livredd. Det var itte på denne måten hu ville bli venner med folk!

Og nå skjønner hu at alt hu har gjort i dag er bære tull. Hu som aldri ville bøye seg og be om plass på sparkkjelken, kan like lite flire under armkroken og tygge ulovlig.

– Ta hele pakka, sier hu og går inn i skulesalen. Der setter hu seg på pulten sin og vil itte sjå åkke tel høgre hell venstre den siste timen, enda alle onga bære ser imot pulten hennes og er venner med henne.

26. januar 1952

«Kjærlighetens fallgruver»

Det er sorg hos de to gamle jentene i Skårsveen i dag. Han Robert kom i fengsel – det såg så lyst ut for han i vikua som var, men i dag kom han i fengsel.

Hu Mathilde trur itte han har gjort noe gæli hu, dom kan skrive det dom vil i bladet, det er itte han Robert som har gjort det, det ska hu vedde hugu sitt på her hu står og steiker gråbeinsild tel syster hennes kjæm att ifrå butikken. Og så han Robert som støtt har vøri så snill! Skulle han finna på noe slikt som å stæla penger ifrå et verjelaust kvinnfolk? Hu Mathilde riktig blæs i nåsan, hu soper i hop sildbeina og hiver dom borti kroken ved vedkassa der kattskåla står.

– Nå et du sildbein og slutte med denne mjauinga! sier hu strengt tel en tjukk hankatt som står ved døra og uler.

Hu ska riktig lure på å a Sina sier når hu får høre at ’n Robert sitt inne og venter på dommen sin. Det kan vel tenkjes at det ligg noe bak det hele, for han Robert vil itte ut med å hen han var den kvelden penga vart borte. Men han rék så mange stann, han Robert. Alle vil ha tak i han, det var vel noe slikt hu tenkte på, detta gamle hespetreet òg der hu satt og vente på ’n den kvelden. Og så slem som hu har vøri ved kjæresten hass Robert før! Sendt sleivkjæft ått a gong på gong fordi hu itte var bra nok! Det er sikkert henne som har fått innbilt kjæresten hass at han Robert har vøri utro òg. Ja, hu må nå vara passe dom, kjæresten hass òg, som trur på noe slikt om ’n Robert. Hu Mathilde snur silda i panna og griner i steikeosen. Hu har lurt på det før òg, hu Mathilde, om itte denna kjæresten hass Robert er litt dom. Det står nok at hu er «ærlig og ren», men hu Mathilde syns det er reine skjære enfoldigheta! – Sjå her ska du få et sildbein tel, sier hu bortover mot vedkassa, men der ligg sildbeina urørt – og katta er borte! Ja, det var det hu syntes og at det var noe som mjaue bortved døra i sta, men hu tenkte ittno på det. Nå slenger hu panna bortover komfyren og henter langkosten og triver den under senga.

– Sjå ått å kom deg fram nå, svinfæinten, og nåde deg hvis du har gjort noe! Hu lyt kaste tre gonger før hankatten kjæm som ei pil og flyg under ovnen. Hu Mathilde riv opp døra og tramper i beina: – Vil du ha deg ut!

Men nå må hu fell snart vara her, hu Sina òg? Det ligner da ingenting å bli borte så lenge bære fordi hu ska på butikken etter kaffe? Hu Mathilde ser ut av glaset, og der kjæm a Sina. Men hu går da så sakte? – Nå får du skunne deg da! kveser hu Mathilde inni seg. Da hu Sina kjæm så nær at hu Mathilde ser ansiktet hennes, skjønner hu alt. Hu Sina veit at han Robert er i fengsel. Hu har vøri inne i Rønningen og lesi bladet der. Men det er itte lov! Dom ska læsa bladet i hopes dom, nå hadde hu Mathilde lurt seg tel å kikke litt i det sjøl såvidt hu såg detta om han Robert, men lesi det hadde hu itte gjort.

– Du tæk deg god tid du når du går butikkvegen, smeller hu Mathilde ut når a Sina står i døra.

– God tid! hekser hu Sina i. – Du kæin vara snar på butikken sjøl når du lyt vente på at dom itte får kaffe før enn med tre-toget. Forresten så har du visst itte hatt det for trabelt du hell, det lufte brent sild og kattmøkk lange veger! Hu Sina tæk bladet ifrå bordet og putte det oppi avismappa.

Og så tier begge to. Hu Sina sett seg med bundingen og hu Mathilde slenger seg oppi vevstolen og slår og dunker på filleryveven. Ingen byr seg tel å koke kaffe. Påsan ligg uåpna i kørja, avisa ligg urørt i mappa og utafor døra sitt hankatten og tør itte mjaue for å kåmmå inn att.

Men det er en dag i mårå òg, Pus! Og da blir ’n Robert frikjent, hu Mathilde koker kaffe og hu Sina les høgt om «Kjærlighetens fallgruver» og sjøl får du skire fløytmjølk på skåla di!

2. februar 1952

Barmen og barfrosten

«Barmen og barfrosten» – var itte det rar overskrift på en lørdagsstubb?

Å jo – det var nok det. Det hadde passe bedre med «Bysteholderen som gjør Dem ung og smukk og tiltrekkende». Men la nå overskrifta vara som den er, hu tenkjer itte på «Hollywoodbyste» hu Ester der hu står, og det er hu som ska ha overskrifta i dag: Hu er så sint på den høge bringen sin at hu kunne sprekke!

Her har hu vøri medlem av barnelosjen Skogliljen sea hu var sju år! Hu har lært om «drikkens elendighet», hu hugser godt det møtet i losjen da han Vesle-Jon på Ås var dagens helt fordi han slo sund brennvinsflaska for far sin. Det vart et stort møte den gongen. Dom song og dom klappe og hadde det moro helt tel den vaksne losjen kom og tok over.

Nå i haust vart hu meldt inn i den vaksne losjen. Hu gikk for presten i fjor. Og i kveld ska hu på pakkefest for fysste gong! I den vaksne losjen!

Far og mor hennes synes det er moro at hu står i losjen, hu mor har smort matpakke som hu ska ha med seg og levere ved inngangsdøra, det er både eggehakk og æinsjos, sylte og kalverull på brødskivene i asken. Og far hennes sitt med ulsterfrakk og venter på at hu Ester ska bli ferdig, raumærra står klar med dombjeller og sluffe, nå får du kåmmå da, Ester!

– Å, det er itte så greitt å kåmmå. Hu har så mye hu ska ha gjort, hu Ester. Det er itte bære å klæ på seg en kjole og synge losjesangen i kveld! – hu har noe merkelig fore her hu står på det vesle rommet sitt bak nedtrekte gardiner.

Hu Ester har «en herlig barm», som det står i romaner. Men hu Ester er bære seksten år hu og har itte lesi slike ting. Og itte har hu sett åssen det averteres i aviser i byn. «Våre bysteholdere gjør Dem til ballets midtpunkt.»

Hu Ester tæk ei hoso hu. Ei ullstrømpe da! – om du skjønne å je meine. Hu tæk ei ullstrømpe og legger tvers over bringen sin. Når strømpa ligg godt og fast, så strammer hu tel og knytter strømpa godt i ryggen.

Nå er det ingen som kæin sjå åssen hu ser ut! Hu er flat over bringen som ei fjøl.

Å Ester, Ester! Om du visste å mange det var som ville misunne deg det som du gjømmer i kveld!

– Nå får du ha det moro da, sier mor hennes Ester når hu går.

Klingelinge – klang! Klang! sier dombjellene når a Ester og far hennes kjører tel festen. Hu Ester har nekte å bøye seg framover i nordasnoen, hu lyt tenkje på strømpa hu, strømpa lyt vara på plass, og da går det itte an å røre seg for mye.

Festen var fin! Det var bløtkake og opplesning og dans tel slutt. Hu Ester var med og åt opp bløtkaka, hu hørte på opplesningen òg – men når dansen begynte, var det at hu Ester skjønte at noe var gæli. Det var for dansens skuld hu hadde knytte hosoa hardt over bringen så itte gutten skulle skjønne at hu hadde vørti vaksen. Men etter kjøreturen og ellers når hu tok en litt uvant bevegelse på festen, så merkte hu at hosoa glei ned ifrå bringen. Og da var det itte tale om å danse!

Hu skuldte på at hu var trøtt tel å begynne med. Etterpå sa hu at hu hadde vondt i beinet, tel slutt sa hu ingenting, hu bære satt der med bringen rett ut, for nå hadde hosoa glidd helt ned tel kjolebeltet. Hu var sjeleglad når klokka var ett og far hennes kom med hest og kjørte hu hematt.

– Har du hatt det moro da? sa mor hennes, hu vakne og slo på lyset når far hennes og hu kom inn.

– Ja, je har da det, sa hu Ester og gikk inn på rommet sitt.

– Så får du såvå godt da, sa far hennes, han sto ved døra og skulle sløkke lyset når han gikk.

– I lige måde, sa Ester, hu lo og var gla tel det vart mørkt. Men da tok hu hosoa fram ifrå blusa si og kaste den langt under senga.

– Helvetes bringe, som itte kæin holde deg der du ska vara når je har bønni deg fast! Så la hu seg og gret.

«Bysten skal være det fremtredende,» står det i avisen.

9. februar 1952

Skuddårsfesten

I

I kveld er det skuddårsfest på lokalet! «Damene engasjerer» står det på plakaten ved stasjonsbrua. Det er en stor pen plakat med rau og blå skrift, folk som kjæm ifrå toget og ser plakaten blir blanke i aua der dom står og les. Især jentene. – I kveld ska vi sleppe å sitta att på krakken når dansen går, nå ska vi vara med sjøl! tenkjer noen. – I kveld ska vi itte danse med de fjåmete gutta som bruker å by oss opp, nå ska vi vælja og vraka, tenkjer andre. Alle lyt bortom plakaten når dom kjæm ifrå toget, den store fine plakaten på oppslagstavla ved brua.

Det står en slik fin plakat på telefonstolpen ved vegaskjellet òg. Men stolpen er for smal og kan itte romme all den gleda plakaten byr på på annen måte enn at «Skuddårsfesten» går rundt hele stolpen. Og når det kjæm den ene sparkkjelken etter den andre fullpakke med ungdom både på sete og meier så er dom nødt tel å ta tak i stolpen og plakaten for å greie svingen ved vegaskjellet. Da den siste sparkkjelken suste forbi mot lokalet med hujing og kåt latter gikk den tegnestiften som var att i det høgre hjørnet. Plakaten dalte stille ned på skarasnøen og når nattevinden kom så single det frynsete papiret bortover skarasnøen og inn i skauen.

II

Da hu Betsy Bærjom kom ifrå toget og såg plakaten, tenkte hu som de andre: – I kveld ska det skje! Hu Betsy arbe på ullvarefabrikken hu og hadde ny kåpe og ny kjole og mange drømmer om åssen hu skulle valse opp med gutta når hu fekk ta ledelsen sjøl. Og det skulle skje i kveld. Hu såg itte åkke tel høgre hell venstre når hu hadde lesi plakaten. Hu trekte kåpekragen godt omkring seg og gikk.

Når hu kom på festen såg hu seg godt omkring uten å la seg merke med noen ting. Hu skulle bestemme sjøl i kveld og da bau hu itte opp den fysste gutten hu såg. Hu gikk bortover mot jenteklynga ved garderoben, spellmannen hadde alt spelt to danser, men ingen vågde seg utpå golvet.

– Så får je by opp sjøl da, tenkte hu Betsy og tok med seg bror sin. Ja det var litt domt å angasjere bror sin, hu Betsy skjønte det, men hu kom i hau de gonga hu sjøl hadde søtti på krakken og vøri sjelegla når bror hennes bau a opp i dansen. Itte for dansens skuld, men for å få vist seg fram litt, det kunne tenkjes det sto noen fræmene gutter ved døra som itte visste å god hu var tel å danse.

Når fysst hu Betsy hadde åpne dansen, varte det itte lenge før de andre jentene kom etter. Hu Betsy såg seg omkring og fekk sjå han Jens som satt på trygdekassekontoret.

– Neste dansen ska je by opp han Jens, tenkte hu. Men nå ville hu itte vara fysst på golvet, hu ville vente tel det var en to–tre par der iallfall. Så durte hu i vegen mot han Jens, og var for sein. Akkurat da hu skulle neie og by han opp kom det ei anna jente litt før henne og angasjerte han Jens. Ja – å skulle hu Betsy gjøra, hu tok den gutten som sto nærmest, det var han Arne såg hu, det var ingen opplevelse å danse med ’n Arne, men han hadde vøri så snill på skulen støtt, og ellers òg, når hu trefte han i vegen om kvelda. Han bau på både sukkertøy og kinobilletter. – Så får du en dans for det nå, tenkte hu Betsy og seilte ut på golvet.

Når dansen var slutt hadde hu tenkt å gå ifrå han Arne med en gong, men da måtte hu ha en unnskyldning, og så fekk hu sjå han Birger bortved døra. – Takk for dansen Arne, sa hu, – je lyt skunne meg bortått ’n Birger je, han lovte å halvsåle beksømstøvla mine, je vil høre om dom er ferdige. Hu hadde bære tenkt å nevne noe om støvla i forbifarten når hu gikk forbi han Birger på golvet, bære på tull for støvla var itte lovt ferdig på åtte daer ennå. Men det var såvidt hu kom ifrå han Arne.

– Støvla mine, Birger? sa hu fort og skulle gå forbi.

– Dom er ferdige dom, sa han Birger. – Je var heme hos deg med dom i kveld etter at du hadde gått.

Å –! Nå var hu Betsy nødt for å stå og tala litt ved han, bære itte spellmannen kom med en ny dans mens hu sto her! For hu ville itte angasjere han Birger, han hadde bekk på fingra som hang fast i kjoleryggen. Itte før hadde hu tenkt det så stemte spellmannen i. Hu Betsy prøvde å slå frampå om at hu måtte ned i kaffestugua og drekke vatten.

– Je sydde i hop att den sprekken bak på hælkappa òg je, sa ’n Birger og såg på a.

– Takk ska du ha.

– Og så smurte je dom, så du slepp det når du ska bruke dom.

– Værsågod, sa hu Betsy og neide og angasjerte.

Slik gikk det hele natta. Og når hu Betsy gikk hematt utpå måråsia forsto hu at det var mange rare angasjementer en måtte ta på seg før en kom så langt at en kunne nytte drømmen sin om å vælja sjøl.

16. februar 1952

Veslejenta

Det står ei lita jente på små skir og holder seg i sparkstyret en dag da hele væla surrer med meldinger om åssen det går i olympiade-langrennet. Hu lyt bøye hue littegrann så far hennes får plass tel å skyve sparken, og det er itte så moro, for hu er sint veslejenta i dag, hu har lyst tel å kaste litt med nakken her hu står og har skrike seg tel viljen sin: Å gå på skir tel butikken. Han far har lita tid i dag, han har mye å gjøra og da blir det bære hefting å dra på både veslejenta og skia. Han ville gjøra som han brukte på. Slenge jentungen oppå sparksetet og dure avgarde. Men hu ga seg itte veslejenta i dag. Så vart det tel det at hu skulle få med seg skia lell da og holde seg i sparkstyret. Hu har grimer etter tårer og kakao over hele ansiktet, hu står med stive bein og lar seg skyve, så går skia om hverandre og han far lyt lette henne opp så hu får svingt skia på rett kjøl att.

– Kænskje du vil sitta på sparken litt? spør han. Veslejenta hadde akkurat tenkt på det såmmå, men når han far ville det så sa hu «Nei».

Hu hadde gledd seg så tel å møte folk etter vegen i dag, snille folk som sa: – Nei, men går du på skir du som er så lita da? Men alle dom møtte hadde det trabelt, dom såg itte på henne, det var bære såvidt dom ga seg tid tel å rope tel far hennes: – Har du hørt noe? – Åssen går det?

Og så sa dom mange rare navn som Mora-Nisse og Brenden, og flaug videre. Og i alle husa etter vegen sto radioen på for fullt. Det hendte at han far stoppe utafor et hus og prøvde å følje med, men da skreik veslejenta: – Gå nå far! Og han far gikk.

På butikken sto det mange folk, og nå fekk han far det som han ville. Han ba handelsbetjenten skruve på litt høgere, veslejenta satt på disken som hu brukte å gjøra, men det var ingen som brydde seg om å tala ved henne nå hell. Dom sto og kopte og hørte på radioen alle sammen, – Hysj, sa dom når hu prøvde å seia noe, – Sitt stille, sa far hennes når hu ville ned att ifrå disken.

Hu satt der og vart mere og mere sint. Så fekk hu sjå postmannbikkja ved døra. Og nå skreik veslejenta opp.

– Je er redd bikkja!

– For noe tull, sa far hennes. – Du kjenner vel bikkja tel postmannen?

– Je er redd bikkja, skreik veslejenta enda høgere og nå måtte han far ta henne med seg ut så dom itte forstyrre for de andre som skulle høre på.

– I dag har du vøri slem, sa far hennes da dom skulle gå. Nå var det ittno mere i radioen på ei stund, nå hadde han gått glipp av hele sendinga. – Kom nå ska je ha på deg skia.

– Je vil sitta på sparken, sa veslejenta.

Og så reiste dom hemattover. Han far bar både skia og kræmersekken og skauv sparken, han sa itte et ord hele vegen hemattover, men det gjorde ingenting syntes veslejenta. For sjøl satt hu på sparksetet og slengte med beina og sang «Alle fugler små de er».

23. februar 1952

Nordasno

I dag står a Matja og græt i vedskjulet. Hu har fønni att ei gammal vindjakke der, jakka hass Bertil, det er den hu står og krafser på med lange, gule negler, den tynne nåsån hennes stikker seg inn i fôret, og aua renner.

Kjærringer som går butikkvegen, stanser og lyer ei stund. Var dette a Matja? Hu som støtt har vøri så bratt i nakken, hu som var sjølve bygdeskamma ei tid. Var det to kjærringer som møttes etter vegen, så stødde dom kræmersekken mot skigarden og saumfór livet hennes Matja. Det hadde vøri litt ta hårt, men aldri tårer –.

Hu Matja kom tel bygda som utskjæmt ungjente. Det var som blåna og skogbrynet skreik etter henne om kvelden når sola gikk ned. Det levde ei gammal mor bak åskammen som krevde å få forklaring på skamferda. Det kneiste en høg gard på en bakketopp der sola gikk ned, der låg det en unggutt og ville ha forklaring på åffer hu Matja itte sa klart ifrå før det var for seint. Og i storstugua satt foreldra hass og såg uti verda med rettferdige auer etter den som hadde kaste skam over garden.

Hu Matja hørte itte etter noen. Men når lensmannen kom med det vesle krypet han hadde fønni i utmarka, så tok hu på seg skulda for det og vart med tel det store steinhuset i byen.

Når hu kom ut att derifrå, kunne en vel vente at hu ville ta tel vettet. Men nei –. Hu sleit og slæpa på flere garder, hu måtte legga seg nedpå med saks og bendelbånd tre gonger tel, før hu bøygde seg innom døra hass Bertil, og sendte onga på barnehjemmet.

Han Bertil var enkjæmann han. Enkjæmann med fire vaksne onger, som kom og såg om han far og forsikre seg om at han levde rent og sedelig. Dom hadde hørt litt ta hårt i oppveksten, om onger i bygda som hadde «Bertilauer».

Det hadde vøri ei svær huskestugu den gongen hu Matja søkte om husholderposten der, men det ga seg nå etter som tia gikk og onga såg at det itte var noe å vara redd for. Det hendte flere gonger at dom tok «stikkprøver» i fysstningen. Dom kom og banke på døra midt på natta for å sjå om a Matja låg i kottet og han far i finsenga. Og det var aldri noe tull på den måten. Så slo dom seg tel ro med det.

Og det kunne dom så trygt gjøra. Dom greide livet så fint i hopes han Bertil og hu Matja. Når noen ta onga hass Bertil kom «på besøk», så tok hu Matja med seg bundingen og gikk ut – og var borte tel stugua var tom. Og fekk hu Matja fræmen ifrå barnehjemmet, så sto han Bertil i vedskjulet og hogg ved tel dom gikk. Når dom vart att åleine, satt dom på hår side ta gardina med kaffekoppen og en lonk i ovnen.

– Vil du ha litt mere kaffe, Bertil?

– Ja takk, Matja.

Slik gikk det mange år. Hu Matja kunne vara fæl i kjeften ute iblæint folk når hu merkte at noen ville flabbe litt med onga hu hadde på barnehjemmet. Og han Bertil svara uten å blunke når han fekk sleivkjeft for «dom som hadde Bertilauer».

Ja, tel og med når han låg på sitt siste og såg de fire fine vaksne onga sine stå der og gråte og tilgi han det han hadde gjort, var han så hard at han snudde seg mot veggen.

– Je trur itte på folk som græt, sa han. – Kom med sputtkoppen, Matja.

Og når folk ville trøste hu Matja i begravelsen, var hu hard som stein. Hu sa itte ett ord når nabokjærringene kom for å trøste, og når presten sto og prekte over at han Bertil nå skulle få reise tel sin ektevidde hustru, gikk hu inn og skramle med kaffekjelen. Verst var det at hu itte ville bli med gravferda tel kjerkjen, hu sto og stødde seg tel dørkarmen da vogna svingte ut grinna. Og når slaen hekte seg fast i den eine grinnstolpen, lo hu:

– Hæin vil visst helst vara hos meg, hæin Bertil, ser det ut for, sa hu.

Nå var det over tre måneder sea gravølet. Og ingen hadde sett hu Matja med tårer før dom får høre at det jamrer seg i vedskålen. Kjærringene som har stått og kvilt og skravle, hufser sekken på ryggen att. Åssen kan det ha seg at hu græt nå? Her har hu gått og gjømt seg inni seg sjøl i alle år, dom kunne nærme seg henne på åffer en måte dom ville for å hjelpe, så fekk dom en på kjeften. Men nå står hu og græt over ei tom vindjakke etter en som aldri hadde hjelp å gi, men bære hadde nok med seg sjøl.

Kjærringene rister på hue og skjønner ingenting. Dom har greie på både væla og det som hender omkring seg, dom har kømmi så langt at dom har tilgivelse og forståelse.

Men det er mange som aldri kjæm så langt. Og da tyr dom tel folk som har nok med seg sjøl.

1. mars 1952