Gaute Heivoll

De fem årstidene

Roman

I

HØSTEN

1.

Verkstedet var et kjølig rom i hjørnet av uthuset, det hadde utsikt mot treet med de små, harde victoriaplommene som ble lyserøde i august, og blomsterbedet som var kranset av runde steiner fra elva. Mellom verkstedet og grisefjøset lå vedskjulet og den vesle utedoen der et av maleriene hans hang på veggen – det med skisporet som strakte seg endeløst innover viddene. I gangen sto spader og hakker, møkkgreip og grafser, ljåen oppunder taksperrene, ei rive med mørke avtrykk etter bestemors hender, og en sigd som svingte når det blåste fra vest. En stor klatre-villvin dekket kortenden av uthusveggen, og oppe på loftet smøg plantestenglene seg innunder bordkledningen og fortsatte bleke innover i mørket. Hver høst fikk bladene en mørk rødfarge, helt til vinden førte dem med seg og fylte takrenna med lauv. Også høsten 1977, da bestefar hadde sagt opp jobben etter trettifire år i NSB, ble villvinen rød som blod. Også denne høsten kunne han høre den godlynte snøftingen fra grisen gjennom veggen når han satt inne på verkstedet om kveldene. I august hadde han levert oppsigelsen på jernbanekontoret i Kristiansand, nå var det blitt september og han hadde tre måneder igjen som overkonduktør på strekningen Oslo–Kristiansand–Stavanger. Han hadde stått i arbeid siden krigen, tilbakelagt millioner av kilometer, klippet titusenvis av billetter, gått fram og tilbake gjennom vognene, hjulpet til med vesker og kofferter, og annonsert stasjonene i god tid før toget stanset. Han hadde stått på perrongen i all slags vær og sett til at folk kom seg av. Han hadde satt fløyta mellom tennene, svingt med flagget, stått i bakerste vogn med stasjonslykta og gitt signal. I løpet av sitt yrkesliv hadde han tilbakelagt en strekning som tilsvarte femtini ganger rundt jordkloden ved ekvator. Det var et forsiktig anslag. Han hadde selv regnet det ut, men torde ikke si det til andre enn bestemor. Femtini ganger rundt kloden – det var nesten en runde for hvert år i hele hans liv. Det var nesten så han skjemtes. Han som i trettifire år hadde lengtet hjem til utsikten mot plommetreet. Kveldssola gjennom verkstedvinduet. De rolige skyggene. Greinene som duvet lett i vinden. Han som bare ville sitte der og male.

Mens kveldene ble mørkere, satt han på verkstedet og ryddet i verktøyet sitt. Han forsøkte å få oversikt over alt han hadde samlet opp gjennom årene, hva som kunne kastes og hva han kanskje ville få bruk for. Han tømte skuffene utover arbeidsbenken; hammere, stemjern, syler og rasper, rustne spiker og muselort. I hyllene over arbeidsbenken var det bittesmå skuffer fulle av skruer og trådsneller, tobakksdåser med fiskekroker, inntørkede limtuber og alt mulig annet tenkelig og utenkelig som hadde hopet seg opp. Han ble sittende et øyeblikk og se på alt sammen før han tok fatt. Han arbeidet rolig. Han hadde all verdens tid. Snart skulle det aldri mer være et spørsmål om tid. Han som alltid hadde forholdt seg strengt til klokka; avganger, ankomster, forsinkelser og minutter som skulle spises inn; snart skulle tida få gå som den ville. Snart skulle han gi slipp, og tida skulle gi slipp på ham.

Han penslet knivskaftene med linolje og lot det trekke godt inn i treverket før han la dem tilbake i skuffen. Han startet den elektriske slipemaskinen og slipte hver eneste kniv så gnistene føk og eggen ble blank som sølv. Han kastet, sorterte, børstet og ryddet. Slik fikk han langsomt orden og oversikt. Han hadde tenkt på det lenge, men det var først nå, etter at oppsigelsen var levert, at han virkelig kom i gang. Det var et arbeid som fylte ham med lyst og glede. Det var et arbeid han ønsket skulle vare.

Han la nye filleryer på det kalde sementgolvet, sopte under arbeidsbordet og tørket vinduskarmen rein for døde fluer, skitt og støv. En dag mens han var med toget til Stavanger, tok bestemor ned gardinene, vasket dem, lot dem tørke i høstvinden på snora, rakk endatil å stryke og henge dem opp til han kom hjem. Samme ettermiddag tok han med seg vifteovnen fra kjøkkenet, og mens det mørknet, sto den foran ham på golvet og blåste varmt mot føttene. Han fant fram de gamle malerpenslene fra den gangen han sto utendørs og malte huset og hagen like etter krigen, den gangen huset var nybygd, plenen nysådd og de første trærne var kommet i jorda. Han hadde malt bildet før gresset var begynt å spire. Han hadde malt plenen brun. På alle disse årene hadde han og bestemor utvidet hagen flere ganger. De hadde brutt ny jord, brent stuer, greiner og røtter i svære bål inne på myra, hakket og spavendt, og selv båret de runde, glatte kantsteinene opp fra elva. De hadde anlagt kjøkkenhage med gulrøtter og reddiker, poteter og kålrot, og en liten jordbæråker i skråningen nedenfor soveromsvinduet der sola varmet tidlig om våren. De hadde sukkererter som slynget seg oppetter snorene hver sommer, ranker med hagebringebær, solbær- og ripsbusker langs granhekken, og flere epletrær. De hadde plantet dem da døtrene var små – Filippa, Gravenstein og Sävstaholm – og nå var trærne blitt så store at de måtte bruke stige for å få tak i eplene om høsten.

Korkene på malingstubene satt så hardt at han måtte bruke skiftenøkkel for å få dem opp. Det kom en kuppel blank, fersk maling da han klemte på dem. Lukten tok ham mer enn tjue år tilbake i tid, til den gangen døtrene var små og lusket omkring bak ryggen hans mens han satt og malte.

Han hadde nok av rødmaling, nok blått, nok gult. Den rosa tuben var uåpnet. Han manglet grønt, brunt og svart. Den hvite tuben kastet han sammen med dem som var tørket inn eller som nesten var tomme. Penslene var det verre med. Selv om de hadde stått i terpentin, var de fleste ubrukelige. Penselhårene var blitt pistrete, metallkappa rusten. Han kastet nesten alle.

Borte i hjørnet hadde han finerplater, listverk, på golvet sto mørtelsekkene fra den gangen han laget betongtrollet i kanten av hagedammen, det som kunne tisse hvis han koblet vannslangen til inntaket ved slyngrosene. Han hadde laget et annet troll også, det sto under arbeidsbordet, det vil si; det red på en vakende laks, men trollet hadde mistet den ene armen sist sommer, han og bestemor hadde båret det mellom seg, over gresset, opp trappa og inn så han kunne få laget en ny.

Han skulle lage en ny arm.

Han skulle begynne å male igjen.

Han skulle la tida gå.

Han hørte den gnissende lyden av trillebåra ute i hagen; først nesten lydløst over gressplenen, så litt tydeligere over skiferhellene langs veggen og til sist knastrende over grusen like utenfor verkstedvinduet. Så ble det stille lenge, så lenge at han til slutt reiste seg og gikk ut på trappa for å se etter henne. Hagen lå grå og utydelig som i en drøm. Det var kjølig, det luktet søtt av jord. Bestemor sto nede ved potetåkeren og fylte trillebåra med det visne potetriset som var blitt liggende i dynger i flere dager fordi han ikke hadde orket å kjøre det bort. Plenen var blitt gul under. Han slo kofta rundt seg og sto lenge og så uten at hun oppdaget ham. Han så henne forsvinne ned bak granhekken med den fulle trillebåra før hun kom tilbake igjen, og først da fikk hun øye på ham.

– Hvorfor står du der?

– Jeg lurte på hvor du var, svarte han.

Hun ble stående et øyeblikk med trillebåra i hendene, hun nølte, vippet fram og tilbake så grusen knaste forsiktig under støvlene. Så fortsatte hun, han hørte hjulet som trillet, det var så mørkt at man ikke så det gå rundt.

– Du må ikke stå der og fryse, sa hun.

Slik gikk ettermiddagene og kveldene sist i september; hun gjorde hagen klar for vinteren mens han satt inne på verkstedet i lyset fra arbeidslampa. Av og til reiste han seg og så den uklare skikkelsen hennes der ute. Hun gikk bort i skogkanten etter granbar og fordelte greinene i rosebedet under vinduene og der det til våren skulle komme peoner og tulipaner opp av jorda. Hun stakk hunved med den spisse enden i plenen, laget små indianertelt av striesekker over alperosene så frosten ikke skulle ta dem. Vanligvis var det han som kjørte trillebåra mens hun sto og ventet med riva i hendene. Men denne høsten var det annerledes. Denne høsten satt han alene inne på verkstedet med vifteovnen mot føttene mens hun gikk alene omkring i hagen. Da hun var ferdig, banket hun jord av støvlene ute på trappa, kom inn i gangen og åpnet verksteddøra på gløtt.

– Blir du med inn? sa hun.

Han svingte seg rundt på stålrørsstolen.

– Er det kvelden alt? sa han.

– For lenge siden, lo hun.

Aldri før hadde han kjent en slik glede foran tida som skulle komme. En slik dyp og rotfestet lyst ved arbeidet han skulle ta fatt på. Hans arbeid, det han hadde utsatt så lenge, som hadde måttet vente i så mange år, det som hadde vært henvist til kvelder og fridager, helger og ferier. Det i ham som hadde ligget ubrukt så lenge fordi han hadde måttet skaffe seg et skikkelig arbeid og tjene penger, han som alle andre.

Først femtini ganger rundt kloden, så kunne han endelig gå i gang. Det var en stille, svakt bølgende glede som han hadde helt for seg selv. Gleden ved verkstedet; låse seg inn, slå på lyset, sette seg. Gleden ved arbeidsbordet; penslene, skisseblokka, den nykvessede tømmermannsblyanten. Noen kvelder var det nok bare å sitte en stund der inne mens grisen snøftet fornøyd på den andre siden av veggen, og bestemor vandret alene rundt ute i hagen. Andre kvelder ble de sittende i stua foran fjernsynet begge to, mens han kjente velbehaget ved alt som ventet på ham der ute, tvers over tunet.

– Skal du ikke ut i verkstedet? spurte hun.

De så Dagsrevyen med lyden nesten nedskrudd.

– Nei, svarte han. – Ikke i kveld. I kveld er jeg bare her hos deg.

2.

Han gikk hjemmefra litt før klokka sju, han fulgte den smale grusveien som delte hagen i to; på den ene siden lå kjøkkenhagen med potetåkeren og hagebringebærene, på den andre siden eple- og plommetrærne, den høye tujaen, og det japanske kirsebærtreet som nå i slutten av september var nesten like rødt som villvinen. Han kneppet konduktørfrakken helt opp til halsen, åpnet garasjeporten der mopeden sto i halvmørket sammen med bilen. Bilen var en mintgrønn Opel rekord, 57-modell, med speilblanke hjulkapsler og himmelhvitt tak. Mopeden var en gammel Corvette, med skvettlapper og et lite plastvindu foran som tok av for vinden. Han hadde kjøpt den for en billig penge da han ikke lenger orket veien fra stasjonen og hjem. Han hadde plukket hele mopedmotoren fra hverandre og deretter skrudd alt sammen og fått den til å virke. Han la skinnveska på bagasjebrettet, spente hakereima på halvhjelmen og startet opp. Han putret på første gir ned den bratte bakken mot daleveien, rundet svingen ved løa til onkel Knut, og så svingte han ut på riksveien mens ei tynn stripe eksos hang igjen over asfalten. Snart passerte han sveitserhuset til Regine, så kom posthuset og til sist Bua Landhandel. Der senket han farten, strakte armen ut til siden selv om det ikke var biler verken foran eller bak ham, svingte til høyre, og fortsatte de hundre meterne inn til Marnardal stasjon. Han parkerte i sykkelskuret. Stasjonsuret viste fjorten minutter over sju. Han hadde fått frost i seg etter den korte turen hjemmefra, selv om det bare var september og det fremdeles surret veps og humler i nypekjerret, og kastanjetreet ved stasjonen ennå var grønt. Fingrene var stive. Slik hadde det vært helt siden våren; den korte turen med mopeden gjorde ham gjennomfrossen. Han slo floke og vandret litt fram og tilbake langs jernbaneskinnene, mens togfløyta ulte lenger sør i dalen.

Da døtrene var små, sto de hjemme i stuevinduet og ventet på at toget skulle komme, og da hendte det at han stilte seg i bakerste vogn og blinket med stasjonslykta idet toget passerte. Grønt lys betydde at han kom hjem om ettermiddagen, rødt lys at han måtte overnatte i Stavanger til neste dag. De hadde ikke kunnet se ham, bare de røde eller grønne blinkene. Han hadde imidlertid alltid sett dem. Han hadde sett de to små hodene i vinduet, nesten gjemt bak blomsterpottene, han hadde sett de ivrige hendene, og bestemor som sto bak og passet på at småjentene ikke falt ned fra stolen.

Han hadde sett dem. Så ga han signal. Og så var han forbi.

Turen til Stavanger tok nesten tre timer.

Han vandret gjennom toget og klippet billettene, slik han hadde gjort utallige ganger før. Han nikket til folk, svarte på spørsmål om ankomsttider og korresponderende tog fra Egersund, bussforbindelser til Bergen, han kunne alt utenat. Da han steg ut på perrongen på Audnedal stasjon, lå morgensola som gammel kobber i åsene på vestsiden av Øydnavannet. Ingen gikk av. Ingen steg på. Han blåste i fløyta, kløv opp på stigbrettet idet hjulene begynte å rulle, sto et øyeblikk på utsiden av toget mens perrongen gled stadig hurtigere bakover.

Toget fortsatte tvers gjennom fjellet, til han igjen steg ut på Snartemo stasjon, deretter kom Kvinesheitunnelen der farten økte og det glimtet i små, hvite lamper for hver hundre meter. Han holdt seg fast i de dirrende seteryggene. Da de kom så langt vest som til Moi, måtte han sette seg. Det var noe med pusten. Han merket det ikke så lenge han var hjemme på verkstedet eller puslet i hagen. På toget var det annerledes. Toget slet ham ut. Opp og ned av stigbrettet, fram og tilbake gjennom de skramlende vognene. Tunge kofferter, barnevogner. De siste månedene var det blitt verre. Han visste ikke hva det kom av. Han måtte stadig sette seg så hjertet ble roligere. I tillegg var det halsbrannen. Han burde ikke drikke kaffe, likevel tok han noen kopper for å våkne om morgenen, og kanskje en kopp sammen med bestemor om kvelden. Hun hadde tross alt laget den bare til ham.

Han satt i konduktørrommet og kikket utover det langstrakte Lundevannet badet i høstsol. Han funderte på hvordan det ville være å male det, dra hit med bilen, kanskje sammen med bestemor, stå et sted oppe i åsen og male dette store vannet som han hadde kjørt forbi så mange ganger i sol, i regn og skodde, som han hadde sett gjennom alle årstider og kjente så godt, men aldri stanset ved.

Toget var inne i Stavanger tjueto minutter over ti. Han gikk ned fra stigbrettet og sto på perrongen mens folk forlot toget. Etterpå tok han den vanlige runden gjennom vognene, plukket søppel, aviser, og sjekket toalettene, deretter snudde han setene. Han vekslet noen ord med kollegaen, Johnsen, som han hadde arbeidet sammen med de siste årene, før han ruslet gjennom stasjonsbygningen og ut på den andre siden. Han hadde som vanlig drøye to og en halv time før ettermiddagstoget sto klart igjen til avgang retning Oslo. Den siste tida hadde han ikke orket stort annet enn å gå de par hundre meterne bort til stasjonsbygget der tjenestehybelen lå i andre etasje. Komme seg opp trappa, låse seg inn og ligge på den ubekvemme sofaen, bla litt i avisen, kanskje sove litt, før han måtte kle seg, gre håret bakover foran speilet og komme seg til toget. Men denne dagen var det annerledes. Denne dagen ruslet han tvers gjennom stasjonsbygningen, krysset Jernbaneveien og bega seg videre ut i Stavanger. Helt siden krigen hadde han vært jevnlig i denne byen, kanskje så ofte som annenhver uke hadde han overnattet her, men det var sjelden han hadde tatt seg tid til å gå rundt og se seg om.

Det slo ham nå, denne milde høstdagen i Stavanger, at han i grunnen var lite kjent i byen, bortsett fra gatene rundt Breiavatnet og området ned mot Vågen. Domkirken. Valbergtårnet. Den indre bykjernen. Han var vant til å se byen fra stasjonsområdet eller fra vinduet i tjenestehybelen, han pleide å komme med formiddagstoget og ha de to timene før han igjen måtte stå klar på perrongen med flagget og fløyta. Eller han kom med ettermiddagstoget, da det ofte var mørkt og hustrig og han tok en tidlig kveld. Da han var yngre, pleide han å gå tidlig til sengs, og lese utover kvelden. Han kunne ha med seg ei bok i tjenesteveska; en av Jack Londons romaner. Eller Steinbeck. Dagdrivergjengen, Når villdyret våkner, begge hadde han lest i Stavanger. Seinere, utover på sekstitallet, ble det satt inn radio på tjenestehybelen, og da lå han og lyttet til kveldssendingene helt til han sovnet. De siste årene ble radioen byttet ut med et lite kabinettfjernsyn, og han hadde ofte fått med seg På sparket eller Utenriksmagasinet før sendingen var slutt og hallodamen ønsket god natt.

Da mamma var åtte eller ni år gammel, var hun en gang med ham på toget til Stavanger. Hun husket ingenting av togturen, men da de var framme, husket hun øyeblikket da de kom opp på tjenestehybelen og han la seg på sofaen som om han var hjemme. Det hadde gjort inntrykk at det sto en sofa der i den vesle stua og liksom ventet på ham. Det hadde gjort inntrykk at han gikk rundt i bare skjorta og på sokkelesten, at han sto ved komfyren i kjøkkenkroken og laget mat, at han hadde sitt eget lille hus midt i den fremmede byen som ingen der hjemme visste om. Det var dit han dro når han sto bakerst i toget og blinket rødt med stasjonslykta, det var der han la seg alene i senga mens døtrene sov på loftet i det store huset sammen med bestemor to hundre kilometer mot sørøst. Hun hadde sittet ytterst på stolen mens han laget mat til dem. Flere ganger spurte han om hun ikke ville ta av seg jakka, men hun hadde nektet, hun hadde ikke vært sulten heller. Hun hadde sittet med jakka kneppet til halsen helt til de skulle gå.

Inne hos Vormestrand plukket han med seg en hel neve med pensler i alle størrelser, med rund bust, med flat bust, noen så tynne at han ville kunne male sivstrå med dem, eller bladnerver, eller tynne, hvite løvetannfrø i vinden.

– Og så må jeg ha maling, sa han.

Han kjøpte et brett med små malingstuber, ikke ulike dem han hadde hjemme på verkstedet, bare at disse var nye, friske og uåpnede. Det var tjuefire tuber, fra duehvitt til elvesvart. Fra himmelblått til blomsterfiolett, fra sinobergult til kobberbrunt. Rødt som villvinen over verkstedveggen. Hvitt som snøen og skisporet innover viddene.

– Jeg tar disse også, sa han. – Jeg tar alt sammen.

Etterpå gikk han gjennom byen med en hel pose full av nytt malerutstyr. Han kjente seg oppløftet, til tross for at det var et stykke å gå tilbake til jernbanestasjonen. Han så på klokka. Det var bare gått en halv time. Han hadde god tid. Han ruslet tilbake samme vei. Så ombestemte han seg, svingte til høyre og gikk nedover ei bratt sidegate mot Vågen, forbi det gamle Victoria hotell, og fortsatte oppover langs Skansekaien. Formiddagen var stille og mild, nesten ingen mennesker, det satt måker i skipsmastene, det glitret i sjøvannet, det var iskaldt i skyggene.

Da han passerte Olaf A. Ellingsen, stanset han, gikk tilbake og ble stående foran vindusutstillingen. Det var radioer og TV-apparater, det var miksmastere, fotografiapparater og andre elektroniske remedier han knapt visste navn på. Han hadde alltid fulgt med på det som var nytt på markedet. Fra tid til annen kjøpte han Teknisk Ukeblad i kiosken på stasjonen. Helt siden skoledagene hadde han interessert seg for tekniske innretninger, mekanikk, drivverk, kvernkaller, maskiner som gikk av seg selv. Det sto også en rekke smalfilmkameraer utstilt på et stativ. De virket små og anvendelige, man kunne slå ned et håndtak, holde dem i hånda mens man filmet bare ved å trykke inn en knapp, så det ut til, en slags avtrekker, nesten som et våpen. Han så på klokka igjen. Ennå var det tid. Han åpnet døra og gikk inn.

3.

De våknet til grått, stille regnvær. Han ble liggende lenge i senga etter at bestemor var gått ned for å stelle i stand frokost. Han hørte henne plystre. Han så opp på bildet på veggen skrått over nattbordet; en svær elgokse sto alene like ved ei tjønn i skogen, på den andre siden ei grå elgku. Det fløt hvite tjønnroser i det svarte vannet et stykke fra land. Lenger inne, siv og lange, vaiende tjønnaks. De to dyrene hadde oppdaget hverandre. Et av dem skulle snart ned i den svarte tjønna. Man ante det. Et av dyrene skulle bykse ned i vannet så vannspruten sto, bare hodet skulle stikke opp, vannet ville legge seg til ro mens elgen svømte over til den andre siden.

Etter frokost kledde de på seg og gikk ut i hagen. En grå, sur morgen med et florlett regn som hang i lufta og gjorde gresset loddent og grått som sølv. De gikk gjennom åpningen i hekken med potentillaer, som ennå hadde de gule blomstene i behold, fortsatte ned til epletrærne med stigen mellom seg.

– Vi får begynne her, sa han.

Han styrte stigen inn mellom greinene til den sto stødig i ei kløft i stammen. Så tok han de første prøvende stegene oppover. Slik hadde de stått hver eneste høst siden trærne var så store at de bar frukt; han i stigen og hun på plenen med sekkene klare. De hadde en god og lang arbeidsdag foran seg, det fylte ham med fred, bare de to sammen i stille arbeid, og når kvelden kom, skulle han fortsette alene på verkstedet. Av og til dro en bil forbi nede på daleveien, klokka elleve kom morgentoget fra Stavanger, det som ikke var framme i Oslo før det var blitt mørkt. Han sto i de brune slagstøvlene med spenner som klirret når han gikk, og det svarte oljehyret med NSB-logoen på ryggen. Regnet økte på, det knitret mot sydvesten, han frøs på hendene. Stigetrinnene var glatte. Han kløv forsiktig oppover mens bestemor sto på plenen med papirsekken i hånda.

– Du trenger vel ikke gå høyere nå?

Han stanset halvveis mellom himmel og jord, holdt seg fast med den ene hånda og skjøv sydvesten bakover med den andre.

– Nei, kanskje ikke.

Eplene hang røde og fullmodne mellom lauvet som ennå var grønt, men mye lysere nå enn om sommeren. Det så ut til å bli en god eplehøst. Sommeren hadde vært lang med mye regn i juni, de hadde måttet vanne jevnt utover i juli, først i august kom regnet tilbake. Ennå kunne de ha drøyd litt, latt frostnettene gjøre eplene søte, latt dem henge til ut i oktober, men det var bestemor som ikke ville vente lenger. Hun ble rastløs av å se på eplene når hun gikk alene rundt i hagen.

– Manna fra himmelen! ropte han og ristet i en stor grein.

Så haglet frukten i plenen og bestemor sprang leende vekk med armene over hodet. Deretter strakte han seg etter eplene han fikk tak i, og til slutt gikk de begge omkring og plukket fra bakken. Slik drev de på. Han klatret stadig høyere, og da han ikke kom høyere, flyttet han stigen og klatret opp igjen fra den andre siden av treet. Stigen sank i den våte plenen. Idet han skulle strekke seg etter en av de øverste greinene, gikk det et stikk gjennom brystet. En kort, varm smerte som var over før den liksom fikk satt seg. Klokka tolv gikk de inn og spiste mens stigen ble stående i regnet.

De måtte få sekkene ned i kjelleren, over plenen, rundt huset hvor blodbøken sto med dryppende blader, ned trappa til kjelleren der lyspæra brant ensomt over potetbingen. Han kjente straks at sekken var for tung. Han måtte tømme ut igjen halvparten av eplene. De trillet utover gresset før sekken ble så slunken at han fikk svingt den på ryggen og vaklet mot huset mens bestemor ble stående og se på ham. Hun sa ingenting. Hun fant en ny sekk, ristet den åpen og samlet sammen eplene han hadde tømt ut, fikk slengt sekken på ryggen og fulgte etter ham.

Før middag hadde de to sekker Filippa og to sekker Gravenstein i hus. Sävstaholm fikk foreløpig vente, de var som vanlig seinere modne enn de andre. Bestemor var blitt stille. Som om hun tenkte, som om hun forsøkte å huske noe, et navn, et ansikt, noe hun ville spurt ham om. De sto dryppende våte ved siden av hverandre i det dunkle kjellerlyset omgitt av lukten av epler, jord og regn. Han vrengte av seg oljehyret, klasket sydvesten mot dørkarmen så vannet skvatt. Skjorta var våt og klistret seg til ryggen.

– Hvordan kjenner du deg nå? spurte hun.

– Jeg? sa han. – Helt fin.

Han krysset armene og vrengte skjorta over hodet mens hun så på ham. Hun var våt i håret, hun så mye yngre ut når håret lå på den måten. Enkelte lokker hadde filtret seg sammen, panna kom mer fram, hun så ut som en gang for mange år siden, han husket ikke når, eller hvor, men han husket situasjonen, at de var våte og kalde og sto sammen og kledde av seg.

– Nå tror jeg det er kvelden, sa han.

4.

En gang for mange år siden laget han ei lampe av en slank furustamme. Han gjorde lampa til en del av et smalt avisbord med løveføtter. Han lot litt av greinene være igjen på stammen, skavet den fri for bark, tørket og lakkerte så alt fikk en gyllenbrun lød. Så fikk han innfallet å skjære ut små trefugler som kunne sitte på hver sin grein oppetter. Det ble til sammen seks fugler – pluss en bever og en gorilla helt nederst. En svarttrost, to linerler, en kjøttmeis, en hakkespett og en ubestemmelig fugl uten navn. Kanskje det var ei slags skjære. Alle med svartmalte føtter og fugleklør av kraftig ståltråd. Gorillaen var for øvrig like stor som linerlene, beveren ikke større enn ei rotte, og helt i toppen, over lampeskjermen, svevde en ørn. Han hadde tenkt på bestemor da han laget gorillaen. At hun først ikke ville legge merke til den, men så – liksom i forbifarten – oppdage at det faktisk satt en bitte liten gorilla helt naturlig sammen med fuglene – og at hun da ville knekke sammen i latter.

Arbeidet med fuglelampa hadde tatt en hel vinter. Han hadde sittet på verkstedet uten at noen ante hva han drev med. Han husket gleden ved arbeidet, spenningen da han låste seg inn og verktøyet som lå urørt og ventet på ham. Han husket øyeblikket da han ga seg for kvelden og kom ut på trappa, lettere forvirret over at det allerede var blitt mørkt. Det svake dirret i fingrene da han gikk over tunet. Forbauselsen da bestemor og døtrene fikk se lampa for første gang. Først forbauselsen, eller snarere forskrekkelsen, og dernest latteren – akkurat slik han hadde tenkt. Bestemor lo og jentene lo, den bitte lille gorillaen satt sammen med fuglene og holdt seg fast i greinen som ingenting, og bestemor knakk sammen og lo som ei lita jente.

Fuglelampa var såpass spesiell at den ble stående på kvisten og ikke i stua der folk kunne slumpe til å se den. Der oppe på loftet sto den fremdeles, i hjørnet like ved radiokabinettet, og på veggen over hang bildet av huset og hagen der plenen var malt brun. Søndag ettermiddag satt han på kvisten og lyttet til Ønskekonserten på radio, alene slik han pleide. Han tente lyspæra som ørnen liksom holdt i klørne, så fuglene og gorillaen ble forunderlig blanke og levende. Musikken strømmet lavt fra høyttalerne. Han stirret på beveren som gnagde tålmodig helt nederst på lampesokkelen, uten å komme lenger enn til å sette tannmerker i treet.

Kanskje han skulle forsøke seg på enda ei fuglelampe?

Finne et passende tre i skogen bak huset. Beholde greinene, skave bark og never. Så kunne han skjære ut enda flere fugler, kanskje gjøre dem større, kanskje skjærer, han som alltid hadde vært så opptatt av skjærer, helt siden barndommen hadde han forsøkt å tegne dem. Da døtrene var små, kunne han finne på å hoppe rundt på kjøkkengolvet med hendene på hver hæl mens bestemor sto ved komfyren og ristet på hodet.

– Hvem er jeg nå? hadde han spurt.

– Pappa! ropte jentene i kor.

– Nei! Hvilken fugl er jeg?

– Pappa! Pappa! Pappa! ropte de i triumf.

Han satt lenge og fabulerte om den nye fuglelampa, mens Ønskekonserten spilte Evert Taubes Flickan i Havanna, deretter var programmet slutt, nyhetene kom med mer om Andreas Baaders selvmord i Stammheim-fengselet i Tyskland, deretter værmeldingen som lovte vind fra sørøst og muligheter for mer snø. Og så var det en halvtime folkemusikk.

Han skulle sannelig lage enda ei fuglelampe.

Han skulle sannelig lage en hel skjæreflokk, og kanskje plassere en ny, liten gorilla sammen med dem denne gangen også. Han ble så oppglødd ved tanken på dette nye arbeidet at han til slutt reiste seg, gikk ned trappa, fortsatte gjennom kjøkkenet, ut i gangen med hattehylla der det sto ei utstoppa stokkand som bestemor hadde utstyrt med skjerf og kyse, og som liksom alltid var reiseklar, slengte på seg konduktørfrakken og forsvant ut i mørket før bestemor fikk spurt hvor han hadde tenkt seg.

Han skulle sannelig få henne til å le igjen.

Det hadde kommet ei snøslette om ettermiddagen. Det var blitt midten av oktober. Ennå vinglet ei og annen snøfille gjennom det tynne lyset fra utelampa. Ennå var det blader igjen i plommetreet og kirsebærtreet, ennå hang det epler i treet med Sävstaholm. Det hadde vært en stille høst. Ingen vind eller blåst å snakke om. Derfor hang eplene der ennå, derfor lå de ikke under snøen.

Det knirket mykt under støvlene da han gikk over tunet og inn i uthuset. Det klirret i kroken på innsiden. Grisen livnet til i fjøset, men han skulle ikke inn til den. Han fant svansen i den gamle posthylla, tok lykta fra utedoen, og så vandret han et stykke innover i skogholtet bak huset. Det gikk en vei fra granhekken ved garasjen, den fortsatte over myra og ned til den gamle løa som sto rett ved veien på vestsiden av elva. Han fulgte veien et stykke, men så skrådde han oppover i furubakken bak garasjen. Han visste om flere passende småbjørk inne mellom de større furuene, men i mørket var de vanskelige å finne. Han fortsatte oppover bakken, vasset gjennom den snølodne røsslyngen og holdt seg i trestammene, men det var mørkere enn han hadde tenkt. Lykta fra utedoen virket ikke. Alt hadde gått så fort. Fra han satt foran radioen og hørte på Taube og fikk ideen til fuglelampa og forestilte seg latteren hennes, til han sto der ute i snøen og mørket ute av stand til å finne et eneste skarve bjørketre. Han hadde reist seg for raskt fra stolen, han skulle ikke hastet ned trappa. Det straffet seg, han visste at det ville straffe seg. Det snørte seg i halsen og brystet. Han kjente seg kvalm. Han stanset, ble stående lenge og se mot huset. Skinnet fra stuevinduene lyste opp hagen i et forunderlig varmt gullskjær. Han brakk seg flere ganger, spyttet i snøen, men han kastet ikke opp. Han så kirsebærtreet og tujaen som lignet en fakkel som brant med svart, ubevegelig flamme. Han fikk øye på bestemor som svinset fram og tilbake der inne – fra finstua og inn i hverdagsstua, og tilbake til finstua. Det var som om hun danset med en usynlig mann. En som førte henne, men som også selv lot seg føre. Hun kastet en utydelig skygge gjennom vinduet og ut på snøen i hagen. Et slags gjenskinn av natta som fulgte henne, et slep av mørke som hun dro etter seg, fram og tilbake over snøen, plenen, buskene, bedene, uten å etterlate spor.

5.

Det snødde da han dro hjemmefra, men som så ofte kom plussgradene da de nærmet seg Nordsjøkysten. Det regnet stridt da toget gled inn på Moi stasjon. Han lente seg mot døra med hånda på klinka og kikket ut gjennom de lange regnstrimene over vinduet. På perrongen sto folk våte i håret og med mørke jakkeskuldre, han gled forbi uten at de så ham. Toget var en halvtime forsinket. Stemningen var amper. Han hjalp til med vesker og kofferter. Han måtte stadig sjekke armbåndsuret og for å se hvor mye som var kjørt inn av den tapte tida. Da de gled ut fra Egersund, var han kvalm og svimmel. Han stilte seg i gangen mellom to vogner, der larmen og gnissingen var så øredøvende at man knapt kunne snakke sammen. Etter en stund gikk han inn i konduktøravlukket og ble sittende med panna mot vinduet en lang stund – mye lenger enn han hadde tenkt. Et øyeblikk sovnet han, eller han forsvant, han sank, eller alt omkring steg opp og omsluttet ham og ble svart og stille. Da han kom til seg selv, så han rett ut på det jerngrå Jærhavet, det forblåste åkerlandet og steingjerdene, strendene og bølgetoppene som hvitnet lengst ute. I horisonten så han et skip. En oljetanker, han skimtet bokstavene BP gjennom havdisen. Han ble sittende og stirre ut på oljetankeren som tilsynelatende lå helt stille midt mellom himmelen og havet, som om den var malt rett på .

I Stavanger var toget tjue minutter forsinket, de hadde spist inn en del på de rette strekningene over Jæren, men det var ikke nok. Han sto på perrongen mens folk myldret omkring ham, etterpå gikk han som i ørske gjennom toget, plukket søppel og snudde seter om hverandre, til slutt kom Johnsen bort og klappet ham på skuldra.

– Jeg tror du skal ta deg en pause, sa han. – La meg overta her.

Han gikk langs perrongen mot jernbanebygget. Det var kommet lys i julegrana, det hang girlandere av flettet granbar over stasjonsområdet. Ukene var gått fort. Det var plutselig desember.

På en eller annen måte kom han seg opp trappene til tjenestehybelen, fikk sparket av seg skoene, la seg på sofaen og lukket øynene.

I drømmen hørte han tunge, jevne dunk, som fra ei slegge som drev en gjerdestaur ned i jorda. Han reiste seg opp. Han var sju år gammel og gikk barbeint over golvbordene på loftet hjemme på Fuglestveit. Det var iskaldt i rommet, han kikket ut av vinduet. Elva hadde vokst om natta mens han sov. Den bredte seg utover jordene – en svær, brun, veltende flod, rask og langsom på samme tid. Vannet hadde steget over veien og oppover gressbakken mot husene. Det gamle plommetreet sto i vann til langt oppetter stammen, under hengebrua var det noen få tommers klaring, busker og greiner hadde hektet seg fast i sauenettingen. Gjennom vindusglasset så han små trær som kom drivende sammen med søppel og skrot, planker, gjerdestaur lenket sammen med piggtråd. Regnet silte fremdeles grått fra himmelen, slik det gjorde da han la seg kvelden før. Slik det hadde gjort så lenge han kunne huske. Så dunket det igjen. Jevne, harde dunk, som fra en bestemt knyttneve. Da åpnet han vinduet, skjøv glasset ut i silregnet og kikket forsiktig ned. Elva sto et stykke oppetter veggen, det fløt en svakt bølgende brem av halmrask, lauv og greiner inntil trappa. Så fikk han øye på tømmerstokken som lå dypt i vannet. Bare den vanntrukne ryggen var synlig. Han hørte dunkene igjen, han så hvordan stokken buttet mot husveggen.

Han fulgte den samme veien som sist, rundt Breiavatnet, forbi domkirka og inn i byen. Enda en gang stanset han foran vindusutstillingen hos Ellingsen, men denne gangen ventet han ikke lenge før han gikk inn.

Ekspeditøren kjente ham straks igjen.

– Jeg var innom tidligere i høst og kikket på et smalfilmkamera, begynte han.

Ekspeditøren nikket.

– Ja, jeg husker uniformen, lo han.

Han ble stående ved disken mens ekspeditøren gikk på lageret for å finne en uåpnet pakke med det håndholdte Super 8-kameraet, av merke Ricoh, produsert i Japan. Han åpnet esken på disken.

– Her har vi vidunderet, sa han.

Deretter demonstrerte han hvordan apparatet skulle brukes; man svingte håndtaket ned med et klikk, åpnet dekselet og satte inn en opptakskassett, og deretter skrudde man på strømmen så den røde lampa lyste. Det var alt.

– Du vil kanskje prøve?

Bestefar sto i forretningen og filmet ut av vinduene. En og annen forbipasserende, en bil, en sykkel oppetter en lyktestolpe. Han zoomet inn en fiskebåt som lå fortøyd på den andre siden av Vågen, deretter zoomet han tilbake. Det var som å strekke armen ut og komme helt nær.

– Så enkelt at alle kan bruke det, sa ekspeditøren bak ryggen hans.

Enda en gang zoomet han seg inn på båten, ei måke som satt urørlig i mastetoppen, og tilbake igjen. Så senket han kameraet.

– Jeg tar det, sa han. – Det skal være en gave.

Han sto taus og så på mens esken ble pakket inn i rødt julepapir med motiver fra en nedsnødd skog og små hytter hvor det lyste lunt og trivelig fra sprossevinduene.

– Dette er virkelig en fin presang, sa ekspeditøren. – Den blir glad som får dette.

– Ja, det håper jeg da virkelig, svarte bestefar.

– Vil du ha med en navnelapp?

Han nikket.

– Ja takk.

– Da må du ha en riktig god jul og et godt nyttår, sa ekspeditøren og ga ham posen over disken.

Bestefar stanset i døra, hilste med to fingre til luebremmen. Han ble stående et øyeblikk med hånda på dørklinka mens den rå desemberlufta strømmet inn i butikken.

6.

Han skrudde på lampa over arbeidsbordet og gjemte posen med gaven på golvet bak det enarmede trollet. Deretter lente han seg bakover i stolen og betraktet verkstedet. Han hadde virkelig fått orden; nyvaskede gardiner, filleryer på golvet, system i hyllene, nytt oppheng til verktøyet, orden i skuffene, ro i hjertet. Han fant fram posen med pensler og skrinet med de nye malingstubene, viklet strikken av penslene og fordelte dem utover arbeidsbordet. Han tok tubene ut av skrinet og la dem i skuffen sammen med fargene han hadde tatt vare på, de som ennå var friske og fine.

Han ble sittende en stund og stirre på alt sammen. Bestemor var inne i fjøset, hun hadde vært der inne lenge, han hadde hørt skrittene hennes i snøen, nå hørte han hvordan hun snakket lavt til grisen på den andre siden av veggen, nesten som til et barn.

Enda en stund ble han sittende. Så reiste han seg og gikk inn til henne.

Hun hadde tømt spannet med middagsrester i trauet, og grisen hadde for lengst slafset i seg alt sammen. Så hadde hun funnet fram bøtte og klut, nå sto hun bøyd over grisen og vasket den med vann og såpe, slik hun hadde gjort flere ganger, helt siden den var en liten grisunge i begynnelsen av mai.

– Jeg tenkte du ville inn og se på verkstedet, sa han. – Du vil vel se hvordan jeg har fått det?

– Jeg skal bare bli ferdig, svarte hun.

Han lente seg til dørkarmen og så hvordan hun vasket med langsomme, kjærlige bevegelser. Grisen sto urørlig mens øynene smalnet til to mørke sprekker. Hun dyppet kluten i såpevannet, vred den opp, vasket under buken, dyppet kluten igjen, vasket over ryggen så busten glinset.

– Det må være verdens heldigste gris, dette her, sa han.

Hun svarte ikke, hun sto med ryggen til og klødde grisen bak øret så blikket ble salig og øynene gled sakte igjen. Den lente seg mot henne, og hun holdt igjen så den ikke skulle falle. Kanskje hun gråt, han var ikke sikker, han snudde i døra og gikk ut i kvelden.

Dagen etter sto han opp alene, han spiste frokost uten at hun kom ned fra loftet, kledde seg langsomt i varmen fra kaminen, og til slutt sto han klar foran det doggete speilet i bislaget.

Det var en mild og disig desembermorgen, morgenlyset var svakt og tynt, det kom sigende innenfra mørket og gjorde det langsomt grått. Han sto på toppen av bakken og stirret nedover mot løa ved veien. Han hørte skrittene før han kunne se at noen kom. Det var onkel Knut. Han gled liksom gjennom skodda, bare skrittene hans hørtes. Onkel Knut kom gående oppover den bratte grusveien, han hadde rutete sixpence, på ryggen en grå snøresekk, jakka var åpen, det så kaldt ut.

– Du kommer på tida.

– Ja, en sånn dag må en vel være presis, svarte Knut.

Han stanset og fikk igjen pusten mens han så utover hagen. Det var blitt svarte spor i snøslapset der han hadde gått. De to brødrene sto en stund på tunet og kaldpratet om været. Så gikk de inn i uthuset og fjøset. Grisen kom fram i bingeåpningen idet døra gikk opp. Knut laget renneløkke og fikk slått et reip om halsen på dyret. Så dro han mens bestefar dyttet, og slik fikk de dratt og skubbet det hylende dyret gjennom gangen, ned trappa og ut i snøen. Der tok de en pause. Bestefar måtte sette seg på trappa etter anstrengelsen, selv om han var den yngste av dem, selv om de skilte tolv år og Knut fylte syttifire til høsten og han selv ennå ikke var blitt sekstito. Han satte seg helt innved veggen, der snøen ikke var kommet til, men betongen var iskald, kulda steg opp gjennom ham mens hjertet ble roligere. Knut så på ham, men sa ingenting. Etter en stund begynte grisen å rote litt i snøen med trynet, den gikk så langt tauet rakk, helt til løkka strammet rundt halsen så den ikke fikk svelget.

– Hvor vil du ha han? sa onkel Knut.

– Bak uthuset, hadde jeg tenkt.

Han fikk øye på henne da han reiste seg, hun sto i finstua og kikket ut på dem. Så snudde hun brått og forsvant inn i rommet. Onkel Knut tok tauet, og de fortsatte ned grusgangen forbi døra til gjødselkjelleren. Da grisen sto bundet til takrenna, snudde bestefar og ville gå.

– Ja, nå ordner du resten, sa han.

Knut nikket. Han sto klar med hammeren i neven. Grisen sparket og rotet i snøen. Den hadde funnet seg til rette utendørs, det viste seg å være flust med godsaker under snøen, den sporet opp halvfrosne epler som var brune på den ene siden men friske på den andre, den snuste seg fram, slafset og tygget eplene i seg så det knaste mellom tennene.

Bestefar skyndte seg tilbake samme vei. Han skyndte seg så hjertet hamret ubehagelig, forbi døra til gjødselkjelleren, rundt hjørnet og opp trappa til uthuset. Det var like før han snublet i trinnene. Han kom seg inn på verkstedet, han ville lukke døra bak seg, men han rakk det ikke før Knut slo.

Kniven sank i grisehalsen som i smør, og da onkel Knut dro den ut, fulgte det med en fingertjukk stråle blod. De fylte det skummende blodet i pøsen som bestemor hadde satt fram kvelden før. Han sto med hendene i siden mens Knut arbeidet lett og uanstrengt med kniven. Innvollene dampet der de lå veltet utover på plenen og smeltet snøen i en vid sirkel. Det luktet søtt av blod og innmat. Det minnet om lukten av eplene i kjelleren, likevel annerledes, skarpere, bitrere. Så skar Knut ut grisehjertet. Han sto med det i hånda, klemte ut de siste blodrestene så det surklet, og slengte det i snøen. Han hadde blod i ansiktet og i håret.

– Jeg tar det med hjem til katten, sa han.

Flere skjærer slo seg ned i de nærmeste trærne. De satt der umerkelige og stille, som sydd fast til greinene, men lettet straks han tok i hanken og bar pøsen med det varme blodet inn på kjøkkenet.

Hun sto med ryggen til og gråt.

– Hvor vil du ha den? sa han lavt.

Hun snudde seg, rød i øynene.

– Det er det samme, sa hun stille. – Bare sett den et sted.

Etterpå dro de skrotten inn igjen i uthuset. Grisen var mye lettere uten hjerte og innvoller, den gled som ingenting gjennom snøen. De skåldet den på golvet i fjøset, det kokende vannet bruste mot betongen og sildret ned i gjødselkjelleren. De stakk en jernbolt gjennom hælsenene, og sammen fikk de heist grisen opp i talja. Den dreide langsomt rundt mens blodet dryppet på papirsekken under. De skilte frambeina fra kroppen, og til sist saget Knut grisen i to etter ryggraden mens bestefar holdt lårbeina. Kjøttet var ennå varmt. De snakket nesten ikke sammen. Han husket ikke hvor mange griser de hadde kuttet og saget i stadig mindre stykker i årenes løp. De hadde alltid vært sammen om det, bestemor hadde grått hver eneste gang, grisen hadde alltid glidd forbausende lett gjennom snøen, og alltid var det Knut som slo. Svimmelheten kom over ham igjen. Han måtte ta en pause. Han sa han skulle finne en ny, skarpere kniv inne på verkstedet, han kom seg inn dit og sank ned på stolen, lukket øynene og ble sittende lenge mens han hørte klaskene fra kjøttstykker som ble slengt på papirsekkene. Til slutt ble det stille der inne. Han tenkte på hjertet som var blitt liggende i snøen bak uthuset. Hjertet i snøen. Skjærene i trærne. Gorillaen som klamret seg fast til greinen. Han åpnet øynene og så ned på sine egne blodige hender.

7.

Aldri ble det så stille som sekundene da toget fortsatte uten ham.

Fem dager etter at han sto i døråpningen hos Ellingsen, sto han og ventet ved døra idet toget gled inn på Marnardal stasjon. I fire måneder hadde han ventet på denne dagen, men da han fikk øye på rampa og sykkelskuret og stasjonsbygningen gjennom vinduet, var det nesten så han angret. Han angret, men det var for seint. Johnsen tok ham i hånda, det skrek i bremsene, og så sto toget stille.

– Du får ha takk for nå, sa Johnsen. – Vi skal vekke deg med fløyta hver dag, så du ikke ligger og drar deg!

Begge lo. Så åpnet han døra og steg ned de fire trinnene til han sto i snøen. Ingen andre skulle av. Det oppsto et øyeblikk av tvilrådighet.

– Ja, du får sende oss av gårde, du, sa Johnsen. – Dette er siste mulighet.

Så gjorde han det. Han blåste i fløyta og viftet med flagget for siste gang. Togfløyta ulte tre ganger selv om toget sto stille, han løftet hånda og hilste til lokføreren i speilet, mens ekkoet rullet mellom dalsidene.

Så var det over.

Eller det var nå det begynte.

Toget gled som på luft langs perrongen, og da siste vogn var forbi, ble det fullstendig stille, akkurat så stille han visste det ville bli, det var den samme stillheten han hadde blitt stående igjen i utallige ganger før. Men nå var alt likevel annerledes. Han sto alene på perrongen. Kjøreledningen duvet fremdeles. Snøen dalte gjennom jernbanelyktene over dobbeltsporet, julegrana sto foran stasjonsbygningen med lyspærer som glødet, delvis dekket av snøen, og han skulle endelig ta fatt på livet som ventet hjemme. De tynne penslene, de friske fargene, den nye fuglelampa der han kanskje skulle plassere enda en gorilla. Greinene på plommetreet. Lyset om kvelden. Han begynte å gå bortover mot sykkelskuret og mopeden, som hadde fått et hvitt snødryss over skinnsetet. Ingen andre hadde gått der før ham. Det var han som laget de første sporene.

De første dagene ventet han på en oppringning fra NSB sentralt om hvorfor i all verden han ikke møtte på arbeid, nå midt i den verste juletrafikken. Eller han ventet på en oppringning der han ble spurt om å ta ettermiddagstoget til Stavanger eller kveldstoget til Oslo fordi Johnsen var blitt syk, eller fordi de var underbemannet og trengte hver eneste mann på jobb. Formiddagstoget fram og tilbake til Grovane, om ikke annet. Men Johnsen ble ikke syk, de var ikke underbemannet, de trengte ham ikke, i hvert fall var det ingen som ringte. Togene fortsatte uten ham. Telefonen var grå og taus under hattehylla, stokkanda sto like stram og reiseklar som alltid mens han og bestemor var på kjøkkenet og bakte småkaker.

Forresten var det lenge siden togene stanset på Grovane.

Samme formiddag hadde han vært noen timer ute på verkstedet, seinere gikk han fram og tilbake til onkel Knut på Fuglestveit og fikk seg en hårklipp før jul. Broren kunne mer enn å slå i hjel griser, bestefar satt på en krakk ute på tunet mens hårtjafsene falt rundt ham og ble liggende på bakken, nesten like hvite som snøen, nesten like hvite som katten som satt på trappa og så på dem. Det var slett ikke for kaldt til å sitte ute mens Knut svingte saksa. Det var slett ikke for langt å gå fram og tilbake til Fuglestveit, så lenge han gikk over den nye brua. Så lenge det ikke var noe han skulle rekke. Sålemønsteret ble preget perfekt i snøen da han gikk hjemover. Han traff ingen langs veien. Katten fulgte etter ham nesten helt til brua. Der stanset den og stirret på bestefar som fortsatte over til den andre siden.

Han var nyklipt og nybarbert og sto på kjøkkenet i den lyserosa skjorta med koppehåndkleet slengt over skuldra og løftet et brett med småkaker ut av ovnen. Han hadde gnidd ribba fra grisen inn med salt og pepper, nå sto den i kjøleskapet dekket med folie. Bestemor gikk til og fra, hun var i skapet etter mel og sukker, hun satte muggen med rødsaus ut i bislaget så den skulle holde seg kald, hun fylte den gamle, rosemalte ølbollen med epler fra kjelleren, Filippa, Gravenstein, Sävstaholm blanke i skallet som var de av plast, hun svinset fram og tilbake og plystret lavt mens radioen oppe på kjøleskapet spilte julemusikk. Hun var glad for å ha ham der, han merket det, selv om ingenting ble sagt. Hun var mild og rolig, selv om hun sprang rundt i huset og ordnet høyt og lavt. Hun visste at han ikke skulle tidlig av gårde neste morgen. Eller dagen etter i morgen. Eller noen andre dager, for den saks skyld. Det fylte henne med fred. Det var som når de arbeidet sammen ute i hagen. Den milde, energiske gleden. Den gjorde henne yngre. Han så det. Han kjente henne. Hun stanset i forbifarten:

– Hva ser du på?

Et dansk mannskor sang i radioen, hun ble stående og lytte et øyeblikk foran døra til bislaget, men så fortsatte hun, åpnet ytterdøra og tok musikken med seg ut i mørket. Han hørte skrittene hennes og at hun nynnet på vei over tunet. Han ble stående alene på kjøkkenet mens koret sang og kjøkkenvifta durte bak ham. Det var som om sangen snek seg inn et sted i nakken og fylte ham. Det var som om han ble løftet. Han sto midt på golvet med koppehåndkleet over skuldra og plutselig var det ingenting som holdt ham fast. Det var svært eiendommelig. Tårene begynte å renne over de nybarberte kinnene. Han forsto ikke hva som skjedde. Det var som å miste fotfestet, det var som å skli uten å falle, det var som å falle uten å lande. Det var som å falle oppover i stedet for nedover, oppover, oppover i høye himler helt til sangen var slutt og bestemor stampet av seg snøen ute på trappa. Han nappet koppehåndkleet fra skuldra og fikk tørket ansiktet før hun lukket døra og kom inn. Det strøk et isgufs over golvet. Han så på henne, stille og alvorlig.

– Hvor ble det av deg?

8.

Mamma hadde ikke sett ham på flere uker, det gikk opp for henne da han sto på trappa og tok imot dem. Sist hun så ham, hadde han ennå vært i jobb, sist hun så ham, hadde han vært midt i det gamle livet, ennå på vei rundt jordkloden. Nå sto han på trappa utenfor huset, det var julaften, klokka var snart fem, og det hadde skjedd noe med ham. Hun visste ikke hva. Kanskje var han blitt tynnere. Kanskje var det bare det at han var nyklipt. Eller det svake lyset ute på trappa. Den hvite skjorta. Eller slipset. Han omfavnet henne lett og forsiktig, hun var på dette tidspunktet tjueni år gammel og gravid i sjette måned.

– Nå var det lenge siden jeg har sett deg, sa han.

Bak henne sto broren min, som var fire år, hadde vannkjemmet hår og speilblanke sko.

– Og du har vokst siden sist, sa bestefar.

Så tok han pappa i hånda.

– God jul, svigersønn, sa han.

Han la hånda på magen til mamma da hun hengte kåpa fra seg i bislaget.

– Og hvordan går det med den minste?

Hun smilte. Hun fjernet hånda hans forsiktig. Han virket gammel. Det hadde ikke slått henne før.

Der var det.

Litt seinere kom den yngste datteren Oddbjørg, og onkelen min, og søskenbarnet mitt, Hilde, som var to år gammel, hun var rød i kinnene, flettene blusset under lyset i bislaget, og bestefar løftet henne opp så hun nesten stanget hodet i taklampa.

Helt sist kom onkel Knut, han ble stående på det øverste trinnet og trampe av seg snøen. Han hadde den gamle vinterfrakken som ble kjøpt en gang rett etter krigen, og dressen som var ny i oldemors begravelse. Han hadde gått alene. Snøen hadde falt og falt fra mørket og smeltet på frakkeskuldrene den korte veien fra Fuglestveit.

– Og katten, Knut, sa bestefar muntert. – Ikke si at katten er hjemme alene på julaften?

Han ga Knut et glass tomtebrygg straks han hadde kommet inn i varmen.

– Se her, broder, her har du noe å styrke deg på.

Han virket opprømt og glad der han svinset omkring på kjøkkenet med koppehåndkleet slengt over skuldra som en kelner i Paris. Han boblet liksom over av rein glede, mamma hadde knapt sett ham sånn, ikke Oddbjørg heller, det var like før han satte seg på huk og lekte skjære på golvet foran dem. Han skar opp ribba under lampa på kjøkkenbordet, bestemor hentet potetene fra komfyren der dampen slo opp over kjøkkenvinduet så man knapt så lysene fra naboene, og det var jul nesten slik døtrene husket den fra barndommen.

– Nå setter vi oss til bords, sa han.

Mamma så på ham mens de spiste, han skar opp kjøttstykkene på tallerkenen, dyppet dem i saus før han førte gaffelen mot munnen. Før de skulle åpne gavene, reiste han seg og gikk ut på verkstedet. Det var helt stille og mørkt der inne. Han lot være å tenne lyset. Han visste godt hvor han hadde lagt pakken, han famlet med hendene over det armløse trollet, den knudrete nesa, de utstående trolløynene.

Da han kom inn igjen, sto døtrene på kjøkkenet og hjalp bestemor med oppvasken, mens ungene lekte på golvet, og i stua satt onkel Knut i den dype lenestolen under lampa og sov. Uten at de merket noe, la han pakken stille ned i haugen ved siden av de andre. Så satte han seg i stolen ved siden av juletreet og bladde i juleheftene som bestemor hadde kjøpt på butikken.

Seinere satt de rundt bordet i finstua og drakk kaffe av de fine porselenskoppene med motiv fra en østlig hage. På veggen over sofaen hang den store reproduksjonen av Brudeferd i Hardanger, som han selv hadde rammet inn. Det vesle sveitsiske gjøkuret som alltid gikk feil, hang ved siden av veggseksjonen, i hylla sto Jack Londons romaner, og Steinbeck, og Kon-Tiki av Thor Heyerdahl, som han ennå ikke hadde fått lest. Onkel Knut knekte nøtter med nøtteknekkeren formet som en nisse, puttet nøttene i gapet, holdt neven rundt, klemte til, og ungene lo så de ristet hver gang det smalt. Da klokka nærmet seg sju, spurte bestefar om de ikke snart skulle gå i gang med gavene før det ble for seint på kvelden.

– Ungene gleder seg jo så, sa han og lo.

Bestemor hadde strikket ei sparkebukse og ulljakke til det nye barnebarnet som var på vei, det som ingen ennå visste om var gutt eller jente, derfor hadde hun brukt brunt garn. Hun satt med hendene i fanget og så nærmest unnskyldende på mamma mens hun pakket opp.

– Jeg vet ikke om du kan bruke det, sa hun.

– Selvsagt kan jeg bruke det, svarte mamma.

– Tror du?

Hun ble sittende med et blekt, innadvendt smil, som ikke var ment for noen andre i rommet, hun smilte liksom mildt og resignert til noe dypt i henne selv.

Onkel Knut fikk pipetobakk og en pose Smørbukk-karameller, kjøpt i den vesle kiosken på Stavanger stasjon. Bestefar fikk litt nytt verktøy, ei ny, strykefri skjorte og bukser med stram press. Han holdt skjorta opp i lufta for liksom å se om den passet, før han foldet den sammen og la den på golvet ved siden av stolen. Ungene fikk leker, pappa et slips. Til slutt var det bare noen få gaver igjen under treet. Mamma reiste seg og løftet den største av pakkene og leste på lappen.

– Denne er visst til deg, pappa, sa hun.

– Til meg? svarte han overrasket, satte seg opp i stolen og tok imot pakken. Et øyeblikk ble han sittende og snu og vende på den mens de andre så på ham.

– Nei, det kan da ikke stemme, sa han. – Til meg?

– Hvem er det fra? spurte mamma.

– Det står ikke noe navn, svarte han. – Bare at den er til meg.

– Ikke noe navn? Hvem er den fra da?

De så på ham alle sammen, bestemor ble med ett urolig, hun virket nesten redd, hun reiste seg, kom bort til stolen hans og stilte seg bak ham.

– Står det ikke noe navn?

Et øyeblikk ble alt nesten stille der inne mens hele selskapet stirret på den mystiske gaven, fjernsynet sto på med lyden nedskrudd og sølvguttene sang med stearinlys i hendene. Det brant i kaminen. Bestemor sto like bak bestefar, og på veggen bak henne igjen var brudefølget stadig på vei over fjorden.

– Vi får åpne og se, sa bestefar rolig. Han snudde og vendte litt på pakken. Han kikket på mamma. Deretter på bestemor.

Så åpnet han den.