Ellen Mari Thelle

Tre Jo Nesbø og et båtsportkart

Fortellinger

Til mine halvbrødre Joakim og Lars Ulrik

A STORM OF SWORDS

Blikket var kjøttfylt, og fordi dette ga henne et sørgmodig uttrykk, lot jeg som om jeg ikke hadde billett.

– Du har ikke? spurte hun og gløttet opp på meg.

Jeg ristet på hodet. Smilte hun? Jeg var ikke sikker.

– Nei, sa jeg høyt. – Jeg har ikke billett.

Nå så hun på meg igjen. Jovisst smilte hun.

– Da må du bli med meg, da, svarte hun og gikk med bestemte skritt mot dørene.

Jeg fulgte etter henne. Hun luktet godt. Jeg stilte meg opp rett bak henne, hadde lyst til å stryke henne over rumpa, stikke hånden inn mellom bena hennes og trekke henne inntil meg. Jeg hadde jo billett. Men så stoppet bussen og vi gikk av.

– Terminal! ropte hun til kollegaen som hadde gått av lengst bak.

Han kom gående mot oss, en svær brande av en påfugl. Den vifteformede hestehalen kledde ham rett og slett ikke. Idiot, tenkte jeg.

– Jeg betaler bare til henne, sa jeg.

Han så ikke på meg.

– Det er jeg som tar imot betaling, svarte han.

– Hva ser du på? spurte jeg.

Han kikket opp på meg.

– Deg.

– Nei.

– Jo.

– Nei.

Så ble det stille. Hun med øynene hadde tatt noen steg til siden.

– Du kan få en giro, hørte jeg påfuglen si.

Jeg snudde meg mot ham, nikket. Han åpnet en avlang mappe, ga meg et ark som jeg brettet sammen og stappet i jakkelommen.

– Hest er best, var det en fyr som fortalte meg en gang, sa jeg.

Påfuglen svarte ikke, kikket bare på meg med de mørke, runde øynene sine. Jeg løftet armen, kjente på hestehalen hans.

– Nå vet jeg ikke lenger.

Jeg lot armen falle ned langs siden.

– Verden står nok ikke til påske, i hvert fall.

De kjøttfulle øynene var ikke lenger å se. Jeg tente en sigarett og begynte å spasere mot byen. På en benk i parken lå en fyllik og sov. Jeg trakk giroen opp av lommen.

– Våkn opp, Gabriel, ropte jeg og dasket ham i ansiktet.

Ingen reaksjon.

Så er han vel død, tenkte jeg og gikk videre, litt raskere nå. En hånd i lommen. Den tørre vinden i øynene.

KOPIPAPIR BLÅ 80 GRAM

Lyspæren i lampen på do hadde gått. Jeg satte meg irritert ned, tisset og tørket meg. Gikk inn på kontoret igjen, men alt var borte nå. Helvetes lyspære, tenkte jeg og reiste meg brått. Stolen veltet.

– Helvetes stol, sa jeg og sparket den så hardt at den skled gjennom rommet.

Det var vel bare å begynne å drikke, da.

Jeg ruslet inn på kjøkkenet, åpnet en øl og ble stående og se ut av vinduet.

En litt for glad hund løp rundt på plenen på den andre siden av gaten, for hit og dit, hoppet i været, og eieren, med et stort rødt skjerf surret rundt halsen, grønne slagstøvler og en altfor vid kåpe, var litt for glad hun også.

– Det er jo mandag, for helvete, bjeffet jeg og løftet blikket.

Himmelen var mørk grå, men over åskammen mot nord demret det en strime av lyseblått. Bortsett fra sytten solskinnstimer i løpet av februar, hadde det ikke vært sol siden før nyttår. Typisk at skydekket måtte begynne å sprekke opp akkurat nå. Jeg snudde meg rundt, trakk ut en pinnestol, satte meg, drakk halve flasken, dunket den ned i bordplaten. Det skulle visst ikke mer til. Jeg trakk opp buksebenet. Den øverste delen av såret var fortsatt betent. Jeg presset fingeren mot det gule feltet, kjente overflaten gi litt etter. Kanskje jeg må amputere, tenkte jeg og lo. Jeg hentet mobilen. Hva ville Swedenborg sagt? skrev jeg og sendte meldingen til Joakim. Ikke lenge etter fikk jeg svar. Himmel og helvete, sto det. Helt riktig, svarte jeg. Drikker du? leste jeg. Himmel og helvete, svarte jeg. Kommer om en times tid. Fint, ta med Lars. Oki doki. Hver engel er forferdelig, skrev jeg, men angret med det samme. Det er jo ikke Swedenborg, svarte han. Vet, skrev jeg. Helvete heller, svarte han.

Jeg lot mobilen ligge på kjøkkenbordet, reiste meg igjen.

Det blå fylte enda mer av himmelen nå. Lyset utenfor var blankt og tynt og foldet seg stadig mer svulmende utover. En enorm korridor av hvitt. Jeg lukket øynene og lente pannen inn mot vinduet. Det kalde glasset.