Birger Emanuelsen

Historien om et godt menneske

Roman

Til mine søstre

Hei Thomas,

Det føles veldig rart å skrive til deg. Tror aldri jeg har skrevet brev før. Men det er det eneste som passer. Jeg håper du har det bra. Jeg har sett på Facebook at du har giftet deg. Gratulerer med det. Har du ikke også fått et barn? Gratulerer med det òg. Jeg bor her nå. Jeg vet ikke hvor mye du vet. Det er jo litt mye å fortelle om i et brev. Men jeg er ikke blitt helt gal altså heller selv om noen sikkert mener det.

Det er kanskje rart for deg. Vet jo ikke hvor mye du har tenkt. Har nesten dårlig samvittighet for å skrive til deg. Men jeg håper du synes det går greit. Jeg har mye tid til å tenke på alt ting. Psykologen min Marthe sier at det er lettere å leve med det enn i det. Det er kanskje sant. Jeg vet ikke hvordan du tenker. Det er lenge siden vi kjente hverandre. Om du faktisk kan kjenne noen i den alderen der.

Jeg vet ikke med deg, men jeg tror det er lurt at vi prater sammen. Jeg tenkte aldri på det sånn før jeg måtte begynne her etter det som skjedde. Du har kanskje hørt at jeg prøvde å ta livet mitt. Men det er ikke så ille altså. I alle fall er det ikke så ille nå. Og nå er det kanskje Marthe som sier det mest, men jeg tror likevel hun har rett og at det er lurt at vi møtes. Kanskje kan vi ikke være venner. Selv om jeg vel egentlig håper det. Men vi kan uansett snakke med hverandre. Sånn vi gjorde da vi var yngre. Dere husker det kanskje ikke, men jeg synes tiden med deg og Jan var helt annerledes.

Håper du tar kontakt. Om du vil, kan du jo skrive noe.

Hilsen Elly Halvorsen

(Eller bare Elly da)

UKE 1

En rystelse gjennom kroppen

1

Da jeg etter seks år som fast ansatt i en av landets største aviser stod i stuen og forberedte meg på å fortelle Hedda at jeg hadde fått sparken, var jeg ikke preget av sorg, men av en privat frykt jeg var redd hun ikke ville forstå. Derfor forsøkte jeg å gå igjennom samtalen i hodet mens jeg hørte hvordan Tobias ropte der ute på kjøkkenet. Jeg misunte ham denne hans kanskje mest midlertidige egenskap, at han ikke forstod noe annet enn det han selv ville. Hans egne lyster var det eneste som betydde noe.

«Hadde du det fint på jobb?» ropte hun der inne fra kjøkkenet.

Jeg satte meg i sofaen, tok ikke engang av meg skoene. Mine kolleger, eller, de som for inntil noen timer siden hadde vært mine kolleger, tok meg med til et utested like ved jobben. De mente det godt, men da en av dem bestilte whisky og spurte om jeg ikke gledet meg til det som kom, «du har hele livet foran deg nå», takket jeg, trykket hendene deres og syklet hjem. Jeg fikk et glimt av meg selv i et butikkvindu. Jeg så min fabrikksydde dressjakke, min ustrøkne skjorte og min sykkelhjelm, med så løse stropper at den satt på mer som en hatt. Halvveis trent, halvveis feit, halvveis flink, halvveis lat; en karikatur ingen lot seg opprøre over.

En ny skambølge hadde truffet meg da jeg så navnet hans på postkassen. Da jeg under dugnaden tidligere i sommer hørte at min nabo Lars W. Flemming skrev dikt, ble jeg naturligvis nysgjerrig, og allerede dagen etter dro jeg til en bokhandel. Diktsamlingen hans berørte meg, så enkelt kunne det sies. Der og da, underveis mens jeg leste, var det noe som strakte seg fra sidene og ut i meg. I dag, fem uker senere, var jeg altså arbeidsløs, og så langt jeg kunne forstå min redaktør, også uten utsikter til noensinne å få noen ny jobb i denne bransjen. Den mangelen på respekt jeg hadde vist, ikke bare for yrket, men for mine kolleger, kilder og lesere, hadde hun aldri sett. Det kunne være noe sant i det. Jeg ville imidlertid formulert det annerledes. Jeg hadde forbrutt meg mot det troskapsløftet enhver journalist må gi sine lesere: Jeg skal ikke lyve. Hvem var så ofrene for disse små løgnene? Noen kilder som hadde fått tilskrevet sitater de selv ikke hadde ytret. Ingen av dem protesterte; jeg fikk dem til å høres bedre og klokere ut enn de i virkeligheten var. Sannheten var at de fleste av dem jeg intervjuet – kjendiser, forskere, politikere og kulturtopper – bablet. Om jeg forstod et ord av det de sa, eller ante en sammenheng mellom lydene de mumlet ut et sted der nede i selvhatet og kjønnsfornektelsen, var det på ren slump. Derfor skrev jeg ofte om sitatene deres. Jeg forskjønnet noe, ja vel, men som oftest skapte jeg bare en sammenheng og en stil. Jeg forløste dem, og alle så ut til å leve greit med denne praksisen. Sannheten er nemlig at sannheten kan endre seg.

Så kom altså denne Lars W. Flemming, den stille poeten.

Først ville han ikke være med på noe intervju. Jeg ga meg imidlertid ikke. Jeg oppsøkte ham, ringte på dørklokken og callinganlegget, stod og ventet ved postkassene. Til slutt, etter et møte ansikt til ansikt i innvandrerbutikken i nabogården, hvor han stod med to pakker toalettpapir i hendene, gikk han med på å treffe meg. Jeg forberedte meg grundig. Det var lenge siden jeg hadde gjort det, men denne gangen leste jeg igjennom alt han hadde skrevet, saumfarte hans digitale og analoge verden, forsøkte å lese de mange små og store avtrykks historie. Det var som å være ung journalist igjen. Jeg gikk over spørsmålene med Hedda. Som alltid holdt jeg hennes realfaglige legning og bakgrunn mot henne, av og til høylytt, men jeg hørte på hennes tilbakemeldinger. I dette intervjuet ville jeg være så klar som mulig.

Problemet var at Lars W. Flemming snakket like idiotisk og slapt som alle andre. Det han hadde skrevet, var uten tvil presist og sitatvennlig: «Alt vi har, små følelser og store ord.» Han skrev om angstens hemmelighet, at det er vår samvittighet, og ikke vår overlevelse, som styrer latskapen. Dessuten gjorde han noe høyst uvanlig for en diktsamling, han la an et politisk perspektiv på det norske samfunnet. Han ville forstå det. Jeg forstod ham slik: om vi tillater alle å gjøre akkurat det de vil, og det ikke finnes noen økonomiske eller geografiske hindringer, får vi til slutt et samfunn hvor folk er perfekt fordelt etter evne. Ingen befinner seg lenger på en gren hvor de ikke hører hjemme. Vi får et tilordnet og spesialisert samfunn hvor alle er hva de skal være, og valgene for våre liv føles like selvsagte som rettferdige. Innordningen oppleves naturlig, og representerer derfor noe nytt og radikalt i verdenshistorien. I adelssamfunnet kunne de dumme og fete herske over de staute og vakre fordi den ene satt ved kongens bord og den andre ikke. Den ene hadde fått en gave gjennom sitt blodsbånd, ikke en genetisk gave, men et forretningsnettverk. En slik verden var urettferdig, og vi gjorde opprør mot den for å skape balanse. Vi rømte imidlertid i ring, for i dag er det fremdeles blodet som bestemmer, nemlig det blodet bærer i seg; arvestoffet. Fordi vi ikke forstår denne nye sannhetens nyanser, betrakter vi den som rettferdig og naturlig, slik alle herskere anser sin egen oppløftede rolle som loven. Men de fattige, de syke, de overvektige, de enfoldige, de som holdes utenfor, ikke bare utenfor det gode selskap i form av relasjoner og godt betalte jobber og pensjoner og helsetjenester på dagen og privatskoler og mobiltelefonabonnement gjennom firmaet og turer til Alpene og elbil og kollektivfelt, men som holdes utenfor den grenen av mennesker som til enhver tid får sin egen selvoppfattelse bekreftet av avisene og nyhetene: «Barn med godt utdannede foreldre sover bedre», «Uføretrygd går i arv», «Fattige skiller seg oftere», «Forskerne har funnet et gen for fedme»; ingen av disse vil oppfatte ordningen som naturlig. Problemet er bare at disse undertrykte for første gang i historien verken har kraft, mot eller vilje til å gjøre opprør. De vil forbli våre slaver i det Lars W. Flemming kalte «de rettferdiges tyranni».

I diktene var ikke denne grøten av ord lenger en grøt; Flemming hamret alt ned på et knappenålshode. Da han snakket med meg, og jeg forsøkte å styre ham med mine spørsmål, forsvant imidlertid innsiktene i et pløsete muntlig språk. Og da han forsøkte å overføre kritikken på samtidige politiske forhold, ble det så gjenkjennelig og forutsigbart at jeg kunne skrevet saken i blinde. Litterært var han kanskje det vi likte å kalle et geni, jeg vet ikke, men privat var han bare enda en virkelighetsfjern kulturprodusent som mente at vi måtte være snillere med utlendinger og fattige og kulturprodusenter. Enda en av disse kunstnerne som ville kle alt vi allerede visste, i vakre ord. Derfor lå jeg våken den natten jeg hadde intervjuet ham. Derfor reiste jeg meg fra sengen, satte meg ned foran datamaskinen på kontoret og begynte å skrive.

Intervjuet ble trykket over to sider. Mine kolleger skrøt på morgenmøtet, og da jeg åpnet innboksen, hadde jeg allerede fått flere henvendelser fra lesere som mente saken var viktig og god. På de sosiale mediene ble den hyppig delt nesten umiddelbart, flere kalte den «ukas must read». Ut over dagen plukket andre aviser opp en del av poengene som kom frem i intervjuet, og selv et par av de meningssterke kommentatorene, disse tillitsvalgte i den moralske middelklassen, ga tommelen opp. Jeg skrev en lengre oppdatering på Facebook. Jeg takket for alle de gode tilbakemeldingene, skrev at jeg var stolt over å arbeide i en avis som våget å lage slike saker i en tid hvor alle andre nedprioriterer litteraturstoff og ordentlig kulturjournalistikk. «Vi er kringsatt av PR-folk og løgn og underholdning overalt, på vei til å bli en fattig nasjon. Og folk som Lars W. Flemming, seriøse forfattere som vil noe, som ikke bøyer av og skriver for markedsavdelingene eller sin egen studiekrets av velmenende rævhull, er på vei til å bli en utrydningstruet rase. Så selv om jeg setter stor pris på tilbakemeldingene, har jeg bare ett forbanna råd: Løp heller og kjøp diktsamlingen hans!»

Den var perfekt. Ikke for selvsentrert, akkurat passe provoserende og slentrende. Det var ikke nødvendig å skryte. Jeg hadde egentlig aldri hatt noe behov for å skille meg ut – jeg visste at jeg var annerledes. Klokken var blitt litt over ett. Da hadde folk allerede rukket å bli lei av arbeidet etter lunsjen, de gjorde seg mentalt klare til å dra hjem, og alle disse små og ubetydelige individuelle valgene fikk nett-trafikken til å øke betraktelig. Jeg kom til å runde hundre likes på en halvtime, det måtte være ny rekord, og jeg ga meg selv en karantene på ti minutter før jeg åpnet nettsiden for å sjekke igjen. Jeg reiste meg fra pulten, gikk bort til espressomaskinen, stjal en kapsel fra en på layout, de hadde ikke lenge igjen uansett. Jeg ble stående og tromme i benken, ingenting kunne gå raskt nok. Jeg så på klokken igjen, det hadde bare gått tre minutter, men jeg gikk tilbake til pulten likevel, åpnet opp e-posten, lurte på om jeg skulle sende en mail til Hedda og si at jeg tok med take away i dag, hun trengte ikke å bry seg med middagen, og mens jeg satt og planla denne hverdagslige feiringen, dukket e-posten fra redaktøren min opp:

«Møt meg på stillerommet nå.»

Jeg tenkte det ikke da, jeg var sikker på at dette var enda en seiersrunde, at hun ville diskutere oppfølging, kanskje hadde de ringt fra radioen og ville ha oss i debatt, alt for gjennom hodet mitt, men i ettertid tenkte jeg: Slike stillerom er perfekte for avhør. Her var alt glassvegger, alt i hvitt og stål, landskapsfotografier på veggene. Stolene så ut som om noen hadde stappet et par tannpirkere opp i ræva på en flyndre. De var dyre og ubrukelige, knirket ustanselig ut sitt varsel om at de ville klappe sammen om noen gjorde et utfall eller fikk en idé de ikke tålte vekten av.

Da jeg kom inn, var Flemming der allerede. Så fort jeg hadde satt meg, begynte han å forklare hvordan det hang sammen. Han hadde ikke sagt noe av det som stod på trykk, alt var formuleringer og ord jeg hadde funnet på og sydd sammen. Først nektet jeg, jeg nektet iherdig og overbevisende, og jeg kunne se at pulsåren som løp over redaktørhalsen i enden av møtebordet, slo saktere og saktere etter hvert som jeg pratet. Det så lovende ut. Da Lars W. Flemming trakk opp mobiltelefonen og begynte å spille av et opptak fra intervjuet, er det derfor treffende å si at det lille drivhuset jeg satt i, raste sammen.

Vi ble sittende og lytte i taushet mens hjernen min stadig forsøkte å forme en akseptabel fortelling med disse uakseptable delene. Jeg trengte en ny sannhet. En ting var at jeg hadde forandret på sitatene hans, det kunne la seg forsvare. I løpet av intervjuet hadde jeg også fortalt at jeg slett ikke likte å arbeide som journalist, men selv det lot seg forsvare, i kildepleiens navn. Flemming var poet, han så på de store riksavisene som kyklopiske og spekulerende, og for at jeg skulle få ham til å åpne seg, måtte han tro at vi tenkte likt. Så langt var det journalistikk grunnfag. Etter hvert som lydklippet fortsatte, ble det imidlertid tydelig at jeg ikke bare manglet den respekten jeg burde ha for min egen arbeidsgiver, men at jeg aktivt bidro til å bygge ned redaksjonsledelsen og avisen. Og så, for å krone det hele, kom følgende forklaring på hvorfor jeg ønsket å spørre ham om privatlivet:

«Jeg vet det er kleint, men redaktøren min elsker de greiene der. Den eneste boka hun har lest, er Fifty Shades of Grey, og jeg tror ikke hun forstod nok til å bli kåt engang.»

Da denne setningen trillet ut av Flemmings smarttelefon, kunne jeg se at sjefen min forstrakk en muskel i ansiktet. Hun hadde deltatt på nok seminarer i god ledelse til å forsøke å undertrykke alle synlige tegn på sinne eller uenighet, om kroppen reagerte aldri så instinktivt. Som kvinnelig mellomleder regjerte hun med en blanding av passiv aggresjon og dårlig skjult seksualitet. Hun kom ikke med direkte henvendelser slik mannlige sjefer kunne gjøre, i det minste de som hadde fått en sjefsstilling på tross av sin seksuelle markedsverdi, og som derfor for første gang i livet hadde en seksuell appell som de overhodet ikke klarte å forvalte; nei, de kvinnelige sjefene gjorde seg pikeaktige. Slik skulle de mannlige ansatte få lyst til å både beskytte dem og knulle dem i stykker. Når disse signalene, i tråd med naturens regler for forplantning, ble plukket opp, gjorde lederne sitt ytterste for å umyndiggjøre og latterliggjøre de mennene som hadde forstått dem riktig i utgangspunktet. Kvinnelige sjefer videreførte den bysantinske skolegårdsordenen. De holdt seg med venninner og beundrere, noen måtte hele tiden være innenfor, noen måtte hele tiden være utenfor, og den konstante kampen for å komme inn, og motsatt, for å holde noen ute, skapte en dynamikk og et bevegelig hav av sensualitet, skam og selvforakt som disse kvinnene kunne navigere, manipulere og «lede» i.

I sofaen hvor jeg satt og gruet meg til å fortelle Hedda at jeg hadde mistet en fast jobb i en bransje som ikke lenger tilbyr det, i en økonomi som har fått oss alle til å ta på vår egen oksygenmaske før vi hjelper andre, kravlet jeg opp i dette varme sinnet.

Jeg hørte henne synge der inne på kjøkkenet. Så ropte hun igjen:

«Gikk det bra på jobben i dag, eller?»

Det fantes ingen anklage i ropet hennes. Bare omsorg og nysgjerrighet. Etter at hun valgte å være hjemme et ekstra år med Tobias, hadde hun fått økt appetitt på alt som foregikk «der ute i den virkelige verden». Som om det som skjedde mellom et barn og hans mor, ikke var virkelig. Den siste tanken ga sinnet mitt ny styrke. For det var mennesker som redaktøren min, og redaksjonsledelsen hun var en del av, som gjorde at Hedda følte seg utenfor. I forrige uke trykket vi en undersøkelse som slo fast at mer enn halvparten av de spurte foreldrene hadde vært lykkeligere før de fikk barn. Forskningsstoff på sitt beste: presist, empirisk, tittelvennlig. Jeg syntes også det var interessante tall da saken kom. Nå ser jeg det annerledes. Jeg ser leserne våre: Såkalt frivillig barnløse kvinner som hver fredag drar fra en høyt betalt jobb til et utested i sentrum av byen. Her bestiller de en Bloody Mary, tar et bilde av den og legger det ut på Facebook. Og venninnene deres, alle sammen i likelydende livssituasjoner, trykker like, og kommenterer: «Endelig fredag!», men med et umerkelig ironisk trykk. Bare en gammel klassevenninne fra barneskolen, som på et tidspunkt hadde vært denne suksessrike kvinnens nærmeste, men som ble igjen på det lille stedet de kom fra, snart med mann, snart med barn, så et til, kanskje enda et, men uten en imponerende stillingstittel å sette opp i den korte biografiteksten som hadde erstattet personlighet etter at de sosiale mediene kom, kommenterte uten ironi:

«Den så god ut! Hva er det i den?? Jon Ove og guttene hilser – vi skal i Badeland i morgen ♥♥»

Den eneste grunnen til at hun var her på dette sosiale mediet, hvor hun utelukkende la ut bilder av «verdens beste gutter» eller en «nydelig utsikt!! sola er så fin i kveld», var at denne snart middelaldrende, «sterke» og lykkelige! kvinnen hadde sagt at det var lettere å holde kontakten på denne måten. «Det er så stress å ringe hele tiden.»

Så ble det fort en liten sport, da, rundt bordet med Bloody Mary og kolleger og venninner, å lese kommentarene hennes høyt; å høre latteren bølge, før noen la til dette psykopatiske paringsropet: «Nei, uff, nå var jeg slem.» De leste videre, venninnene lo og skålte mens livmorene la seg i stabile sideleier med eggstokkene i ørene, sang høyt og forsøkte å unngå å tenke på de fremmede pikkene som om noen timer skulle pumpe inn og ut av dem, vise sine sjeldne kondomkledde hoder, «på en snarvisitt», bare, for så å forsvinne for alltid. Livmoren var uansett så behørig bedøvet og dempet av alle slags preparater og alkohol at hun knapt enset de tilsvarende livstrøtte sædcellene som sjanglet oppover vaginalgangen før de ga opp, surklet ut i et langt slurp og traff det vaskbare trekket rundt sofaputene, slik milliarder av sædceller hadde gjort før dem. Disse gråmelerte sofaputene var så dynket i fedrenes kjønnsvæsker at hadde en fruktbar kvinne sluppet en aldri så liten fis på dem, ville det stått et barn i skoleklar alder der neste morgen.

På den andre siden av norgeskartet, i en liten, rød flekk et sted utenfor alle slags ringveier og kulturnettverk, satt imidlertid barndomsvenninnen og viste bildene til sin mann og kjæreste gjennom femten år, og da han rullet med øynene og lo, satte hun opp et bedrøvet uttrykk og sa: «Nei, ikke le.»

«Men det er jo litt trist», sa Jon Ove.

«Ja da», sa Tonje.

Så ble det stille. De kikket en ekstra gang på mobilskjermen før den ble lagt bort, og Jon Ove trakk Tonje inntil seg, kysset henne over øret og sa at hun var vakker, og om hun ville, kunne han lage en Bloody Mary til henne.

«Neida», sa Tonje. «Det er ikke så farlig.»

«Sikker? Jeg tror vi har litt tacosaus igjen», sa han, og begynte å kile henne.

Hun vred seg, «hysj, vi vekker dem», sa hun, men fortsatte å vri seg, selv om Jon Ove hadde sluttet å kile.

Så satte hun seg opp, trakk håret bak i en hestehale. Hun skrevet over fanget hans, strakte armene om halsen på ham og fiklet med gullsmykket hun hadde gitt ham på bryllupsdagen.

«Kanskje vi skulle invitert henne ned til oss en helg? Bare oss og ungene?» sa hun.

Jon Ove satte haken ned i brystet, lenken kilte ham. Så la han armene om midjen hennes.

«Om du vil det», sa han.

Hun nikket.

«Men ikke neste helg, da kommer foreldrene dine», sa hun.

«Å faen», sa han.

«Hva er det?»

«Jeg må hente plankene før pappa kommer.»

Så var de på vei inn i hverdagsliv og planer – en veranda skulle bygges, en henger måtte hentes tilbake fra en nabo som hadde lånt den for å få vannscooteren ut for sesongen, og kanskje lå de med hverandre, kanskje ikke, men det var ikke så viktig, for her satt de, sammen, og på hvert sitt soverom lå det tre gutter og sov, og i morgen skulle de stå opp, og så skulle de vokse opp, og det var den eneste trøsten menneskeheten trengte.

Så ropte Hedda for tredje gang:

«Hadde du en fin dag?»

Hadde jeg hatt en fin dag? Kunne det uttrykkes på den måten?

Jeg reiste meg og gikk inn på kjøkkenet. Der stod den høye, vakre konen min og rørte løs noe ris som hadde brent seg fast i bunnen av en kjele. Tobias virret rundt bena hennes, lette sikkert etter noen matrester. Han hadde glemt gråten fra da vi holdt på å falle på vei til barnehagen i dag morges, da hybridsykkeldekket satte seg i trikkesporet som et dresinhjul. Det hadde heldigvis gått greit, men han ble redd, gråt hele veien, og jeg hadde ikke tid til det, for de hadde trykket saken over to sider, jeg måtte på jobb, måtte lese tilbakemeldingene, så jeg pakket ham under armen, slengte vesken over skulderen og løp opp de tre etasjene til omkledningsrommet.

«Hei», sa jeg.

«Hei», sa Hedda, og kom sigende imot meg.

Jeg var overbevist om at Hedda hadde en uforfalsket kjerne. Allerede første gang jeg så henne, da hun sparket skiskoene i hytteveggen, og jeg rakk å snu meg for å se hvordan hun slo hodet i dørkarmen, hadde jeg beundret henne. Den gang handlet det om at hun hadde gått til turistforeningshytta alene, i mørket. Lyset fra hodelykten hennes blendet meg, og jeg så ikke ansiktet hennes, bare et mørkt, langt hår som falt ut av en tykk ullue. Tre kolleger og jeg hadde dratt opp for å overnatte, og hun gikk rett bort til bordet hvor vi satt, strakte ut hånden, og da hun vendte seg mot meg, måtte hun ha sett lyskjeglen som traff meg i ansiktet, for hun begynte å le, trakk lykten av seg og trykket hånden min. Jeg husker den korte fornedrelsen latteren hennes skapte i meg før jeg forstod situasjonen, og jeg husker at jeg klemte den lette hånden hennes, at jeg tenkte at den var varm, til tross for at hun kom inn fra kulden.

Nå stod hun her, og fremdeles blendet hun meg, stadig klarte jeg ikke å se henne klart. Men jeg så i det minste at hun ville gi meg en klem. Det gjorde meg skamfull. Tobias stavret bort, trakk meg i buksen, ville opp, så jeg løftet ham, pekte ham på nesen, og han gjemte hodet mot brystet mitt og lo.

Jeg så på henne og visste at jeg måtte forandre meg om dette skulle vare.

«Du», sa jeg.

«Mm», sa Hedda, hun var tilbake til matlagingen, raspet ost.

«Det er noe jeg må si», sa jeg.

Hun snudde seg mot meg, og jeg kunne ikke begripe hvordan hun kunne se så flott ut i profil, mitt eget ansikt så helt fremmed ut om noen tok bilde av meg fra siden.

«Herregud, har det skjedd noe med Anne?»

«Nei, nei», sa jeg raskt, snudde meg mot Tobias, ville se om han reagerte, men han lekte med en penn jeg hadde i dressjakken.

«Jeg har fått sparken», sa jeg.

Hun stanset, satte ned raspen og så rett på meg.

«Endelig», sa hun.