Gaute Heivoll

Øksa og ishavet

Noveller

And did you get what

you wanted from this life, even so?

I did.

And what did you want?

To call myself beloved, to feel myself

beloved on the earth.

Raymond Carver

Boken uten ord

Blant biskop Peder Hansens etterlatte papirer finnes en rekke «Agtværdige mænds biografier», deriblant en nedtegnelse om Ole O. Neset fra gården Neset ved Manflåvannet. Det finnes også rester av biskopens vidtfavnende korrespondanse, deriblant fire brev fra sognepresten i Bjelland, Friedrich Fleischer. Nedtegnelsen er gjort etter biskopens visitasreise i de indre bygder, forsommeren 1804. Han traff da presten i Bjelland, og det må være Fleischer – som selv var en boklærd og vitenskapelig orientert mann – som har gjort biskopen oppmerksom på dette sitt uvanlig opplyste sognebarn ved det store vannet mellom skogsåsene. Ole Neset var på dette tidspunktet femtiåtte år gammel. Da han var sju år, mistet han sin far, og han vokste opp i en søskenflokk på ni. Hans mor, som ifølge biskopen kunde læse godt baade prent og skrift, lærte egenhendig alle sine ni barn å lese og skrive. Men den virkelige lesingen tok først til da Ole var i tolvårsalderen og lå syk en vinter, fikk en svull i kneet og ble vanfør for livet. Han måtte humpe seg fram etter veiene med to trestokker med polstrede puter under armhulene. Han opplevde ofte at de jevnaldrende barna lo og gjorde narr av ham. Derfor holdt han seg stadig mer innendørs, bøyd over de få bøkene som fantes i huset. Det var blant annet en bibel som biskop Hansen ved selvsyn fikk se under sitt besøk. Den hadde messinglås, arkene var stive som never og svarte av elde. På permen hadde Ole Neset skrevet: Denne bibel haver jeg i mine unge aar kjøbt av den velmandhaftige sergeant Povel Mortensen. For denne bog betalt 4 rd. Seinere hadde han tilføyd: Gud unde mig bogen at læse og forstaa, at jeg et Guds barn blive maa. Seinere skulle det bli flere bøker. Mange flere. Da Ole gikk for presten, fikk han tilgang til biblioteket på prestegården i Bjelland. Det var på den tid Fredrik Holberg Arentz var sogneprest, han var sønn til professor Arentz i Bergen, hans bestefar var en eldre bror av selveste Ludvig Holberg, så det vesle prestebiblioteket inneholdt følgelig en god del av den salige dikterens skrifter.

Det er tydelig at sogneprest Fleischer har nevnt Ole Nesets mange bøker i et tidligere brev til biskopen. Man aner Peder Hansens nysgjerrighet på dette biblioteket som en udannet mann av folket hadde samlet seg i det stille, nærmest bak prestens rygg. Man kan mistenke at det var denne nysgjerrigheten, både på bøkene, men også på mannen som hadde samlet dem, som delvis lå bak biskopens visitasreise i mai og juni 1804. Visitasreisen er forunderlig kort; biskopen besøkte bare tre kirkesogn, og etter gudstjenesten i Bjelland kirke, søndag 23. mai, dro han tilbake til stiftsstaden Christiansand, etter bare fem dager.

Biskopen skriver at han kom med karjol til Manflå seint om ettermiddagen den 22. mai, etter messe i den nyreiste annekskirken i Finsland. Han ble rodd over til den andre siden, helt i nordenden der elva rant stille ut i vannet, og ankom prestegården i Bjelland om kvelden. Der ble han innlosjert på prestens eget studerkammer, og tidlig neste morgen dro følget tilbake samme vei som de hadde kommet kvelden før, helt til de så det store, blanke Manflåvannet, og biskop og sogneprest og resten av det geistlige følget kom trillende inn på Ole Nesets tun.

Det var en krøpling som kom stabbende fram i døra og tok biskopen i hånda. Det ene beinet, det med svullen i kneet, hadde liksom visnet hen, mens armene var blitt svært kraftige og muskuløse gjennom et langt liv humpende omkring på de to stokkene. I tillegg var han blitt pukkelrygget. Håret hans var hvitt og halvlangt, vannkjemmet med tydelig skill i midten. Øynene hadde en forunderlig, mørk blåfarge. Nesa knudret og rød som hos en drukkenbolt. Han virket flere tiår eldre enn sin egentlige alder. Man kom i tanker om et uhyrlig insekt som vraltet av gårde uten vinger, en tordivel, eller en fallen Guds engel. Det falt en ikke inn at en slik mann verken kunne tale eller le. Langt mindre lese. Man kom videre i tanker om en træl som hele sitt liv var blitt tuktet av armod og fånyttes slit, som langsomt var blitt bøyd og tvunget mot den jorden som både hadde pint ham og gitt ham hans brød. Biskop Hansen gjorde et kort bukk, hvorpå Ole Neset rakte fram hånda, ei hånd som på ingen måte virket å tilhøre samme mann; det var en smal og tander hånd, med fingre tynne og bleke som en kvinnes.

Denne hånden tok biskopen i sin egen mens Ole Neset gjorde et ubekvemt bukk med sitt tunge hode, og ble slik ønsket velkommen. Biskopen nevner de to stokkene som smalt over golvet da han fulgte med inn i husets indre gemakker. Han nevner Ole Nesets kone, Siri, og den nylig bortgiftede datteren Margit, som begge – ifølge hans egne ord – viser seg å være renslige kvinder. Om Ole skriver han videre at han er den beskjedne og jevne bonde i sin adferd og i sit hjem, men derhos den fornuftige og sædelige mand, at man med fornøielse kan underholde samtale med ham. Jeg fandt i ham det lyse aasyn der viste at hans aand og hjerte var dyrket. Naturen har desuden tildelt denne mand noget saa indtagende i vægst og anstand at man straks føler agt for ham.

Biskopen ble vist inn i dagligstuen der Ole hadde sit daglige haandbibliotek, men straks etter åpnet han døren inn til et lidet værelse han havde for sig selv, hvor han ofte opholder sig i ledige timer, og da leser. Det var i dette rommet boksamlingen befant seg, og da biskopen og sognepresten ble vist inn, kunne de ikke riktig tro det de så: Selv om rommet riktignok var beskjedent, var det til gjengjeld fylt opp av bøker. Det fantes ingen vinduer, dermed var alle vegger dekket med hyller, og når døren ble lukket, fikk man bokstavelig talt følelsen av å være innesperret av bøker. Midt i rommet sto en lesepult polstret med oksehud, svart som sot etter henders bruk, et par briller med stålinnfatning, flere stumper med talglys som delvis var smeltet ned i skinnpolstringen, og en oljelampe i taket hvor det brant en høy, klar flamme for anledningen.

Biskopen og sognepresten sto lenge i forundring foran bokryggene, mens Ole Neset stilte seg bak dem, rolig og oppmerksom, støttet til sine to stokker. Det ble ikke sagt et ord. Det var som de alle tre ble stille i bøkenes nærvær. Biskopen noterte en del av titlene, og i biografien har han laget en ufullkommen fortegnelse:

Michaelis bibelverk, dansk oversættelse

Bomans og Raffs naturhistorie

Helmuths naturlære

Breve over viktige religiøse sandheder i populair foredrag

En stor del av Basholms verker

Ditto av Todes verker

Mangars skrifter

Det Kongelige Danske Landhusholdningsselskabs

Skrifter

Magazin for Næringsstanden

Lykkens økonomiske tanker

Fleischers Havebog

Mansas Havekatekismus

Pontoppidan: Norges Naturlige Historie

Hassel: Almuelærer

Jesper Hansens historie

Staals visdomsbog for landmanden

Villaume: Menneskets Historie

Den Gutmanske familie

Hjorts Forsøg til aandelige sange

Frimanns sange

Nordahl Bruns Digte

Det var så langt biskopen kom. Han anslo at hele boksamlingen inneholdt flere hundre bind. Pengeverdien kunne man bare gjette seg til. Selv ante ikke Ole Neset hvor mange bøker han hadde inne på værelset sitt. Han lo da biskopen omsider snudde seg og spurte om han hadde lest dem alle. Bare av Villaumes historieverk fantes det tretten bind, kunne han fortelle, samlet verdsatt til førtitre spesidaler, og de tretten bindene hadde det tatt ham tre samfulle år å lese. Biskopen stilte flere spørsmål til denne merkelige, grimme mannen som rørte seg over golvet på sine fire bein, og han fant hans kunnskaper både vidtfavnende og mangslungne. Hvert spørsmål fra biskopen møtte Ole Neset med et flir som kunne antas å være spottende, men fliret endret karakter og måtte snart tolkes som mildt avvæpnende, nærmest unnskyldende. Latteren hans var lys, nesten i fistel. Straks etterpå var ansiktet preget av tungt alvor. Det var i det hele tatt påfallende, noterte biskopen, hvordan dette heslige ansiktet likevel var gjennomstrålet av ånd, og kunne speile så mange av menneskesjelens brå kast og fine skiftninger.

Det var som om det i denne mand fantes ikke bare een, men et utal menneskeskikkelser, som alle drog gennem hannem medens han sto foran vores øyne.

I det ene øyeblikket var Ole Neset forlegen som en ungpike, forekom det biskopen, deretter en olding trøtt av livet, i neste sekund lynte øynene morderiske, for så å mildne som hos en kjærlig, gammel kone. Biskopen konkluderer med at det var den livslange lesingen som hadde forfinet denne mannens sjelsliv i så stor grad at hver minste tanke, hver lille dreining i sinnsstemning straks skinte igjennom og ga seg uttrykk i det eiendommelige ansiktet.

Da Peder Hansen ville ha greie på hvordan han hadde gått fram for å skaffe til veie dette på alle måter imponerende biblioteket, møtte Ole ham med det samme tvetydige fliret, før han brått ble alvorlig og satte de uvanlig blå øynene i biskopen:

Det er ikke mig der har lett dem op. Det er ganske enkelt bøgerne der har funnet sin vei til mig.

Foruten boksamlingen fikk biskopen og sognepresten se jordene nærmest husene som lå omkranset av doble steingjerder og hagen med de podede frukttrærne, et arbeid som Det Kongelige Landhusholdningsselkab hadde belønnet med første sølvmedalje. Ole Neset stabbet langsomt og besværlig foran i bispefølget, som om han var en veiviser til underverdenen. Hagen sto i full blomst, det vokste hvite syriner oppetter husveggen, en duftende sjasminbusk, kronbladene på kirsebærtrærne løsnet og falt omkring dem som snø i sommervinden. Biskopen fikk se fehuset av stein, Ole viste hvordan setehuset var dekket av rustrød tegl, og til sist ledet han dem helt ned til vannkanten, og fortalte om arbeidet med å grave ut det lunefulle Manflåvannet, for å hindre vårflommene i å ødelegge bøndenes avlinger.

Besøket hos Ole Olsen Neset gjorde inntrykk på biskopen. Det var vanskelig å forstå at én mann, som dertil var vanfør, kunne ha utrettet så mye og samlet seg så mye jordisk gods i løpet av et liv. Det var nærliggende å tro at det også her var bøkene og den vidstrakte lesingen som hadde satt ham i stand til å leve og arbeide mangedobbelt. Da biskopen var vel hjemme i stiftsgården, ordnet han sine notater og begynte å skrive om krøplingen med den store boksamlingen midt i ingenmannsland, denne mannen hvis år med lesing hadde gitt de mange ansiktene som stadig skiftet på å komme til syne bak hans eget heslige ytre.

21/1 1765 altsaa 19 aar gl. Af provst Tyrholm indsat som skoleholder i Finsland, hvilket han var i 16 aar, og i den tid lærte mange, endog i nærliggende sogne at skrive. I 1772 flyttede han tillige med sin moder til sin arvede odelsgaard Dybesland, da hans ældste søster beholdt gaarden Frigstad. Paa Dybesland bodde han i 3 aar og byggede i samme tid den største del af gaardens huse fra nye; som han og i maget forbedrede baade aager og eng. I 1775 intraadte han i ægteskab med enken Siri Olsdtr. til gaarden Haugedal. Han flyttede samme aar, og beholde dem indtil hans stedatter blev voksen og gifted. I dette sit ægteskab har han avlet 3 sønner og 2 døtre, av hvilke sidste ældste er giftet, i 1779 døde hans moder hos ham på Haugedal, i 1783 mageskiftet han gaarden Dybesland med sin nu boende gaard Næsset, beliggende i Løvdal sogn.

Den korte biografiske skissen over Ole Olsen Neset er ajourført fram til biskopens besøk i 1804, og avsluttes med den ufullstendige oversikten over biblioteket. Den mangler imidlertid Ole Nesets siste år. I tiden etter visitasen må sogneprest Fleischer og Peder Hansen ha opprettholdt sin korrespondanse, selv om bare tre av Fleischers svarbrev er bevart. Det er i brevet datert 12. juni 1807 at sognepresten enda en gang skriver om Ole Olsen Neset, og viderefører levnetsbeskrivelsen. En tid etter biskopens besøk var Oles yngste sønn blitt gift med Margit Hujesdatter, som kom fra gården Folldal tvers over vannet fra Neset, beretter sognepresten. Det ble til at ungfolket da ville overta Neset mens skyldfolket skulle flytte til Folldal, der Ole, gjennom sin jordiske kløkt og boklige lærdom skulle få skikk på den tungdrevne gården og husene som sto sørgelig til nedfalls. Fleischer forteller inngående om det som videre skjedde. Dette var oppunder jul 1805, og Ole hadde i flere dager vært opptatt av å ro sitt jordiske gods fra den ene siden til den andre. Om kvelden den 2. desember var turen kommet til hans kjære bibliotek. Det var sønnen Tollef og svigerdatteren Margit som hadde hjulpet ham med å få alle bøkene ut av det gamle studerkammeret hans og ned i den ventende båten. Det hadde vært kaldt, men ingen snø, isen hadde ennå ikke lagt seg. Det hang en tranlampe på bryggestolpen, og i lysskjæret kunne man se noen meter utover vannet. Da de siste bøkene var kommet om bord, hektet Ole lampa opp på en stake i forstavnen, så satte han seg ved årene mens Margit og Tollef ble stående igjen på land og så lyset gli utover i det fullkomne ingenting. Med seg i båten hadde Ole – foruten boksamlingen og de to stokkene sine – to smågriser og et bur med fire høns, som skulle sørge for ferske egg til ham selv og Siri. Han hadde vært i godt lune. Han ropte til sønnen at han kom tilbake neste morgen. Og så gled han ut av syne. Kvelden var så stille at Margit og Tollef kunne høre klukkingen fra hønsene langt ute i mørket. Tollef snudde og gikk inn i huset, mens Margit ble stående. Enda en stund hørte hun jevne åreplask, så snudde hun seg og gikk inn i fjøset for å ta kveldsstellet.

På Folldalsiden av vannet gikk Siri og ventet på at båten med tranlampen snart skulle komme sigende ut av mørket. I det lengste tenkte hun at det måtte være noe som heftet mannen hennes, at han var blitt sittende i det vesle rommet sitt med en eller annen bok hvis gledelige gjensyn hadde fått ham til å glemme både tid og sted. Hun kjente sin mann. Slikt hadde skjedd før. Da klokka var nærmere midnatt og han ennå ikke var dukket opp, hastet hun stien langs vannet til Regevik, og der fikk hun varslet tjenestefolket på gården. Da det gryet av dag, lå vannet speilblankt og stille. Det ble rodd på kryss og tvers; fra vestsiden mot øst og omvendt, fra utløpet ved Haugedal helt opp til Stronnan, der biskopen i sin tid var blitt rodd over. Det ble soknet langs land og nedenfor utløpet, fra Strædet helt ned til Laudal kirke. Alt foregikk i forunderlig stillhet. Det var som om all verdens larm og fortvilelse var steget opp i den bleke vinterhimmelen. Det hørtes kun mumlende samtaler ute fra båtene, dunkle og uforståelige for den som sto på land, som om det ble talt med fremmede tungemål. Årene dyppet i det iskalde vannet, dråper rant som perlerader langs årebladene, båtene gled som på flytende bly, men det fantes ikke spor etter Ole Olsen Neset, båten, stokkene eller bøkene. Fjorten dager seinere fant man den ene grisen. Den lå og fløt noen titalls meter fra land utenfor Regevik, stor og oppsvulmet som en korntønne. Man rodde ut, stakk hull på magesekken så den sank i dypet, men ingenting annet ble funnet.

Noen uker over jul kom streng kulde. Isen la seg langs land og strakte seg utover fra både Neset og Folldal. Lengst ute var vannet imidlertid åpent. Den store elva gikk tung og nesten umerkelig tvers over vannet og hindret isen i å legge seg. Samtidig, resonnerer presten, måtte man anta at elvedraget en tid holdt Ole Olsen Nesets store bibliotek svevende omkring et sted i dypet. Han forestiller seg bøkene som virvlet langsomt rundt i store undersjøiske malstrømmer, åpnet seg, lukket seg, som styrt av egen vilje, helt til vannet hadde trukket inn i skinnryggene og gjort dem tilstrekkelig tunge, og bøkene sank, og til slutt ble de liggende i mudderet der natten og mørket var uforanderlig.

Det mest forbausende, skriver Fleischer, er likevel det som hendte vel fire måneder seinere, en tidlig vårdag i april 1806. Det ble funnet et lik kilt mellom to rullesteiner et stykke nedenfor utløpet av Manflåvannet, omtrent halvveis mellom Haugedal og Strædet. Ansiktet var borttæred, av isgangen i elva, skriver sognepresten, men det fantes likevel ikke tvil. På liket fant man nemlig en bok. Den hang delvis frosset fast i hånden, delvis i klærne. Man måtte varsomt brekke den løs. Fleischer hadde naturlig nok vært nysgjerrig på hvilken bok fra samlingen som denne forunderlige mannen hadde fanget og klamret seg fast i mens han sank nedover i dypet. Men han skriver at da de forsøkte å åpne den, viste det seg at blekket hadde løst seg opp, bokstavene var borte, alle sidene var enten grå og tomme, eller skriften var gnidd inn i papiret, fullstendig uleselig. Fleischer nevner det ikke med ord, men man aner det mellom linjene: det lå noe dypt urovekkende i å finne den døde, ansiktsløse mannen med boken ennå i hånden. Hadde det enda bare vært liket. Hadde de enda sluppet denne boken. Det var som en uhyggelig meddelelse. Uten ord. Uten skrift. Likevel knugende, svært konkret og håndfast. I første omgang tok Fleischer boken med seg til prestegården, hvor han tørket den under kaminen på studerkammeret, deretter ble den liggende på skrivepulten ved siden av bunkene med hans egne populærvitenskapelige og åndelige arbeider, stor og svart, nærmest truende. Når han åpnet den, var det som om de tomme sidene manet ham til å lese en usynlig skrift. Han vendte blad etter blad, men kom ikke til klarhet i hvilken bok det dreide seg om. Det eneste sikre var at det ikke kunne være den gamle bibelen, den som hadde messinglås og hadde kostet 4 riksdaler den gangen Ole Neset kjøpte den av sersjant Mortensen. Der han hadde bedt om å forstå så han kunne bli Guds barn. Tanken slo derfor presten at dette var en bok som slett ikke hadde funnes i biblioteket. At boken var blitt gitt den stakkars Ole mens han sank i det svarte dypet, mens han fektet sanseløst med hendene og ingenting var til å tenke. At det var derfor boken var uten skrift.

I flere dager lå boken på Fleischers skrivepult. Ingen av barna ønsket forståelig nok å beholde den. Heller ikke hans etterlatte hustru, Siri, som på dette tidspunktet var flyttet tilbake til Neset, innlosjert hos sønnen og svigerdatteren. Det var i det hele tatt ingen andre i egnen som hadde den minste interesse for bøker. Særlig når den ikke inneholdt et eneste ord. Samtidig nølte Fleischer med å kaste boken. Antakelig var det hans egen livslange kjærlighet til og arbeid med ulike skrifter som til syvende og sist avholdt ham fra å legge den på varmen i kaminen. Det var derfor sognepresten som tok den endelige beslutningen. Ole O. Neset ble gravlagt den 28. april 1806, nesten fem måneder etter sin død, og to år etter biskopens besøk i det nå for lengst sunkne biblioteket. I kista lå den ansiktsløse krøplingen med sine oppsvulmede hender foldet over boken uten ord. Og den fulgte ham i jorden.