Per Schreiner

Min fars fem bad

og andre fortellinger

Gode vaner

Jeg har to badekåper, hvorav dette er den ene. Denne er sort- og gråstripete. Stripene er brede. Den andre badekåpen har grønne og turkise striper. Stripene på denne badekåpen er smalere. Hver for seg er fargene voldsomme, men stripene er så smale at den på litt avstand vil se ensfarget ut. Men ingen ser den på avstand. Jeg har den bare på inne, og leiligheten min er ikke stor.

Den sort- og gråstripete badekåpen er den tykkeste. Den bruker jeg om vinteren. Den tynnere, med smalere striper, bruker jeg om sommeren. Når det blir vår, legger jeg bort den tykkeste og finner frem den tynneste. På høsten gjør jeg det omvendt. Slik markerer badekåpene at årstidene skifter. Begge badekåpene er godt brukt, men ikke så slitte.

Mange dager kler jeg ikke helt på meg. Jeg har bare på meg en T-skjorte og underbukse. På føttene har jeg sokker. Og en av badekåpene over det hele. Jeg har mange klær, men er veldig forsiktig med dem. Slik får jeg dem til å vare.

To ganger i uken må jeg ut for å kjøpe ferskt brød. Jeg spiser bare brødet den dagen jeg kjøper det og dagen etter. Hvis det da er noe igjen, kaster jeg det. Hvis jeg ikke har brød, spiser jeg knekkebrød eller en type svenske kavringer jeg liker. Det er ikke mye jeg spiser. Det er bare frokosten, den sene lunsjen som ligner frokosten, og middagen. Det hender at jeg får middagen brakt på døren, men som regel lager jeg den selv. Jeg har aldri vært flink til å lage varm mat. Hvis det kreves et talent, så har jeg ikke det. Men smørbrød og kalde ting er jeg god til. Noen har gitt meg ros for dette, men jeg kan ikke huske hvem det var.

Noen ganger blar jeg i en avis mens jeg spiser, men like ofte gjør jeg ingenting. Jeg bare spiser. Så setter jeg inn i oppvaskmaskinen, som kun er førti centimeter bred, i stedet for de vanlige seksti centimeterne. Jeg gjør dette rett etter at jeg har spist.

Det kan gå flere dager mellom hver gang jeg setter på maskinen, og da kan enkelte matrester ha størknet slik at det er vanskelig å få tallerkenene rene. I så fall lar jeg dem stå i maskinen til neste gang jeg skal kjøre den. Jeg vasker aldri opp for hånd, hvis jeg ser bort fra teflonpannen som ikke tåler oppvaskmaskin. Den vasker jeg varsomt med en børste. Jeg holder det ryddig rundt meg, men ikke så ryddig at det er sykelig.

På kveldene ser jeg på TV eller leser en bok. Jeg foretrekker TV, men det er ikke alltid det er noe jeg har lyst til å se. Da leser jeg en bok. Etter min bestefar arvet jeg et par tusen bøker som står i bokhyllene i gangen. Fra før av var gangen smal, og nå er den så smal at den er latterlig. Heldigvis bor jeg alene. Jeg kommer aldri til å få lest alle bøkene. Det er for mange av dem, og noen er skrevet på språk jeg ikke kan.

Det hender at jeg dagdrømmer, men ikke så ofte som før. Mens jeg dagdrømmer, gjør jeg noe annet. Som å se noe på TV, eller støvsuge. Noen mennesker har evnen til bare å dagdrømme, mens de sitter stille eller ligger, men det har jeg aldri fått til. Jeg må holde meg i aktivitet.

Min eks besøker meg omtrent hver fjortende dag. Hun kommer alltid mellom ti og tre. Hvis hun kommer tre, vil hun ha middag. Jeg lager da noe kaldt og sier at jeg spiser den varme, den egentlige middagen, sent. Hun er fintfølende nok til ikke å forvente seg to måltider. Den første uken etter at hun har vært på besøk, føler jeg meg roligere. Etter at det igjen har gått en uke, blir jeg urolig i tiden mellom ti og tre. Etter tre blir jeg roligere.

Vi var bare sammen i to år, men likevel oppfører hun seg som om livet med meg er en slags skillelinje. Hun snakker om før og etter at vi var sammen, slik andre snakker om langt viktigere ting. Hvis jeg sier noe som hinter om at vårt forhold ikke var så viktig, lager hun en grimase og fnyser. Hun blåser litt luft ut av nesen, slik at det kommer en lyd. Før gjorde hun noe lignende når hun lo, men jeg fikk henne til å slutte med det. Da vi møttes, gikk hun på tunge smertestillende på grunn av en kraftig senebetennelse. Fjorten dager etter sluttet hun med pillene. Det var først da jeg oppdaget at hun var et nervøst menneske. Uten pillene var hun anspent. Jeg sluttet fort å være glad i henne, men hennes følelser for meg ble bare sterkere. Nå som hun er eldre, har hun begynt å roe seg. Selv om hun fremdeles ikke er tiltrekkende på noe vis, har hun fått noe forsonende over seg, noe nesten mykt. Jeg holder likevel avstand. Det tok meg to år å gå fra henne, og jeg har ikke tid til å gjøre det igjen. Min eks er tre år yngre enn meg, men ser litt eldre ut. Dette er noe jeg har hørt sagt om oss, det er ikke jeg selv som har oppdaget det.

Hun liker å få meg til å tro at hennes liv er mer spennende enn mitt. Når hun kommer, klager hun ofte over at hun er sliten fordi hun var ute og drakk dagen før. Så ler hun av det. Hun vil at jeg skal spørre om hva som skjedde, men jeg gjør det aldri. Noen ganger snakker hun om noe og stopper plutselig opp før fortellingen eller setningen er over. På den måten vil hun få meg til å spørre. Men jeg spør ikke.

Når hun ringer på, pleier jeg å skifte fra badekåpe til en skjorte eller genser. Noen få ganger har jeg skiftet til pyjamasbukse og badekåpe. På den måten ser det ut som om jeg akkurat har våknet. Dette gjør henne forvirret og gir meg et lite overtak. Siden jeg forteller så lite fra mitt liv, kan jeg la henne tro at jeg har hemmeligheter. Det er feil. Jeg har ingen hemmeligheter.

Det hender at min mor skriver brev til meg, siden jeg ikke tar telefonen. I brevene forteller hun hva som skjer med henne og min bror, som har en familie. Etter å ha lest brevene, som alltid er skrevet med blå kulepenn, kaster jeg dem. På den måten kan jeg glemme hva hun har fortalt. Det er alltid noe om hennes plager. Min bror har sluttet å kontakte meg. Dette sårer meg litt, selv om det er min skyld. Vi ligner hverandre og derfor kan jeg ikke klandre ham for noe. Hvis jeg var i hans situasjon, ville jeg ha gjort nesten det samme. Så like er vi.

Selv om jeg har kastet brevene min mor har skrevet til meg de siste årene, har jeg ikke helt glemt hva som sto i dem. Et sted nevner hun, med blå kulepenn, at hun har begynt å bli sterkere knyttet til min bror. Han har overrasket henne positivt de siste årene, og at hun har gjort ham urett. Det er uttrykket hun brukte.

Jeg vet ikke om de fremdeles spiser søndagsmiddag i rekkehuset. Det er mulig at hun har skrevet om det i et av brevene, men at jeg har glemt det. Nå er det jeg som er min mors skam. Jeg liker det. Hun trenger noen å skamme seg over, og jeg føler at jeg avlaster min bror på denne måten. Nest etter meg selv så er det min bror jeg setter høyest.

Hver jul får jeg, og antakelig min bror, et julekort med bilde av min far og den tyrkiske, eller greske kvinnen han bor sammen med nå. Noen år ser det ut som en annen kvinne, men det er sannsynligvis den samme som skifter hårfasong eller farge. Hun signerer kortet sammen med min far, men jeg kan ikke huske navnet hennes. De bor i Syden, som min mor sier. De første årene etter at mine foreldre skilte lag, skrev min far at jeg måtte ta meg en tur, men etter hvert har han sluttet. Jeg svarer aldri på kortene, men han fortsetter å sende dem.

De siste årene har jeg fått fem julekort. Det er kortet fra min far og hans venninne. Det er et fra mor med en kort hilsen. Kulepennen er den samme, blå. Min bror sender alltid et bilde av sine to barn. Min eks sender alltid et vittig kort, hun velger noe som har minst mulig med jul å gjøre. Det siste kortet jeg får, er fra en barndomsvenn som bor i en annen by. Han skriver hvert år at vi burde sees i året som kommer. Dette er det eneste kortet jeg svarer på. Jeg skriver en nøktern hilsen på et ganske anonymt kort. Jeg gjør det fort, så det skal se ut som om jeg sender en lang rekke julekort. Hvis min venn hadde forstått at jeg holder meg hjemme, ville han oppsøkt meg. Han ville insistert på å snakke med meg. Så nære var vi en gang.

Sist gang min eks var innom, snakket hun ganske lenge om en mann hun hadde møtt. Hun understreket at det ikke var snakk om noe forhold, men heller et slags utvidet vennskap. Hun så hele tiden på meg mens hun snakket. Jeg sa at han hørtes hyggelig ut, og at det var fint å møte nye mennesker. Hun fortalte da at han var eldre enn henne og hadde to barn. Hun var usikker på om han var en god far, han var selvopptatt, og det hendte at han snakket stygt om barna. Jeg sa at han ikke hørtes ut som en hyggelig fyr. Hun fortsatte med å fortelle at han brukte mye tid på idealistisk arbeid, og at hun fikk dårlig samvittighet fordi hun selv var så kynisk. Da forsøkte jeg å si at han kanskje var en hyggelig fyr likevel, men at måten han snakket om sine barn på, kanskje var en sjargong som min eks og jeg hadde vanskelig for å forstå. Hun ville ikke gi seg og sa at han var litt gjerrig, eller i det minste forsiktig med penger. Hun fortalte om en gang de hadde vært ute og spist lunsj, og at han hadde regnet ut veldig nøyaktig hva hver av dem skulle betale. Jeg sa at jeg hadde møtt en del hyggelige mennesker som var gjerrige, og at hun ikke skulle holde dette mot ham. Min eks ble da sint og sa at jeg ikke hadde møtt så mange mennesker, og at jeg burde uttale meg mindre bastant. Jeg ble stille og lot henne prate, uten å avbryte henne. Hun snakket en del om tingene hun hadde tatt med seg. Det var grønnsaker og bøker hun hadde lest, og som hun mente at jeg burde lese. Jeg tilbød meg å betale for varene, men hun blåste det bort ved å blåse gjennom nesen og sa at det ikke var noen ting. Det var småpenger.

Det siste hun hadde med seg, var en firkantet, flat pakke i silkepapir. Jeg ventet og gruet meg til hva det kunne være. Det ble stille før hun spurte om jeg ikke var spent på hva det var i pakken. Var den til meg? sa jeg. Hun lo fordi hun mente at jeg visste at den var til meg. Hun rakte meg presangen med et lite smil, og jeg forsto at det var noe som skulle være litt morsomt. Jeg sa takk og pakket sakte opp. Det var et fotografi av oss på hyttetur som var tatt den første sommeren vi var sammen. Rammen var av flammebjerk. Takk, sa jeg. Hun forklarte at hun hadde kjøpt rammen og satt bildet i den. Jeg skulle erstatte bildet med et annet. Det hadde vært litt komisk om du hengte opp bildet av oss to, sa hun, etter så mange år. Jeg påsto at det ikke hadde vært komisk, kanskje jeg kom til å gjøre akkurat det. Hun fnøs og sa at det var rammen som var presangen, den var gammel og fin. Jeg takket igjen, men hun sa at det holdt å takke én gang. Jeg brettet papiret sakte sammen slikt at det ble en liten firkant. Hun lurte på om jeg snart skulle spise middag. Jeg sa at jeg spiste den varme middagen senere, men at jeg kunne lage smørbrød til oss nå. Hun virket bare halvfornøyd med det, men takket ja.

Vi spiste smørbrødene ute på det trange kjøkkenet. Hun ga meg komplimenter for stykkene med brie, men klaget litt på de med postei. For ikke å lage flere problemer, sa jeg meg enig med henne. Hun blir irritert hvis noen har annerledes smak enn henne. Da hun dro, sa jeg at det var hyggelig at hun kom innom, og at jeg håpet at hun ikke følte seg forpliktet til å besøke meg. Hun ble rørt og klemte meg lenge.

Fra vinduet i stuen kunne jeg se henne gå bort. Hun er det tristeste mennesket jeg vet om. Etter at hun er gått, er jeg helt rolig og føler meg tom. Noen ganger, etter at hun har vært innom, må jeg legge meg ned på sofaen med et teppe over meg.

Sofaen er det eneste møbelet jeg har hatt i mange år. Jeg kjøpte den da min eks og jeg var sammen. Hun var veldig opptatt av kvalitet, og da min gamle sofa måtte kastes, insisterte hun på at jeg kjøpte noe dyrt. Det er en italiensk sofa. Den kostet meg nesten to månedslønner. Det var mer enn jeg betalte for bilen. Nå har jeg ingen bil. Min eks sa at jeg kunne ha denne sofaen hele livet. Den er trukket i et slags fast ullstoff. Hvis man ser nærmere etter, kan man se at noen av trådene er nesten gule, mens andre er eggeskallhvite og andre igjen er brune. Hovedinntrykket er en farge som ligger mellom strågul og offwhite. Det høres ikke så bra ut, men fargen er ganske delikat.

Noen dager dagdrømmer jeg om hva som kunne ha skjedd om det skjedde noe. Det handler ofte om kvinner. Jeg forestiller meg at jeg møter en hyggelig og tiltrekkende kvinne, gjerne i butikken eller noe lignende. På den måten møter min hverdag fantasien.

Det er ofte en blond kvinne, av en eller annen grunn. Vi har det flott, jeg skaffer meg en god jobb, og så får vi et par barn og et hus i forstaden. Jeg tjener gode penger. Etter en stund begynner forholdet å bli dårligere. Vi går fra hverandre. På grunn av økonomien ender jeg opp med å kjøpe en leilighet, ikke helt ulik den jeg har i dag. Når mine barn besøker meg, lar jeg dem ta soverommet mens jeg sover på sofaen i stuen. Vi drar på kino og tur i parken, men finner aldri helt tonen. Det er vanskelig å skjule at barna lengter hjem og at jeg lengter etter å være alene. De vil slutte å besøke meg når de blir gamle nok. Jeg sitter med mine barn på besøk og lengter, eller drømmer om, en tid langt inne i fremtiden hvor mine barn slutter å komme på besøk. Da vil dagene bli nesten slik de er nå.

Ganske ofte har jeg forestilt meg at min fortid og mine omstendigheter var annerledes, men at jeg likevel havnet her, i denne leiligheten. På den måten er det ingenting jeg drømmer om, som jeg ikke har. Før pleide jeg å dagdrømme mye, men nå er det ganske sikkert mindre. Det er vanskelig å tallfeste noe slikt. Som kjent er jo tanken fri.

Om natten drømmer jeg om hva som helst. Det er vanskelig å se noen mening i drømmene, og jeg har ikke noe utbytte av å huske dem. Det er bare et kaos som like godt kunne ha tilhørt et annet menneske. Det eneste i mine drømmer som er mitt, er selve stedet de finner sted. Nesten alltid er det versjoner av steder hvor jeg har bodd og opplevd ting. Det er ikke så mange stedene. På natten er mitt bidrag lite, det er bare kulissene som er mine. Men også de tilhører andre mennesker. Ingen kan, fullt ut, eie et sted.

Det har flyttet inn en kvinne i en leilighet over bakgården. På kveldene hender det at jeg slår av lyset i soverommet mitt. Fra vinduet kan jeg se inn i hennes stue. Hun er pen. Jeg har ingen planer om å bli kjent med henne.

Noen ganger ønsker jeg at jeg hadde en balkong. Antakelig ville jeg ikke brukt den, men den ville gitt meg en følelse av frihet. Både stuen og soverommet i leiligheten er ganske små, men kjøkkenet er stort nok til å ha et lite spisebord. Sammenlignet med stuen og soverommet er det ganske stort. For ikke å snakke om gangen.

Da jeg så på denne leiligheten med tanke på å kjøpe, skrøt megleren av kjøkkenet med utsikt over bakgården. Det jeg likte selv, var det trange, lille soverommet med det høye vinduet. Det er så høyt at jeg kan stå oppreist når jeg står i vinduskarmen. Badet mitt er lite. Hvis jeg står i dusjen og bøyer meg for brått, slår jeg hodet i veggen. Megleren sa at den forrige eieren var en franskmann, det var derfor badet var så lite. Så lo han. Jeg forstår fremdeles ikke hva han mente.

Bortsett fra den store bokhyllen i gangen har jeg ikke gjort forandringer. Hvis jeg skulle selge en dag, vil ikke den nye eieren være nødt til å pusse opp. Så varsomt har jeg bodd.

Det nærmer seg vår nå, og for noen dager siden vasket jeg den tykke badekåpen for siste gang denne vinteren og la den bort. Jeg vasker den alltid på tredve grader, for å skåne den. Den andre, den tynne med smale striper, vasker jeg også på tredve grader.