Jens M. Johansson

Et godt liv

Roman

Studier viser at folk som føler seg ensomme, står lenger i dusjen, sa du. Du kokte spaghetti i en gryte i kjøkkenkroken. Den ettermiddagen hadde vi pult med en sjeldent grådig løssluppenhet. Det hadde vært sex så godt som blottet for skam og hemninger, et samleie av den sorten du vil få flashbacks fra opp gjennom livet, men aldri kan dele med noen, ikke engang hverandre. Korte glimt av et forspill helt uten nervøsitet, så du som sitter over meg og legger hodet bakover i nytelse, jeg som lugger deg når du ligger under meg, du som suger på to av fingrene mine, mens hodet ditt beveger seg i den takten jeg bestemmer med pikken min, før du ruller over på magen og ber meg ta deg bakfra, og liggende med rumpa i været støter du mot meg, visst faen, og du ber meg om å gjøre det hardere, og etterpå da vi skifter stilling, smiler du til meg og sier: «Nå skal du slikke meg.» Og etter en stund med klynking som får meg til å prøve alt, spør du tryglende om du vær så snill får komme, og idet du kommer, hvisker du et nei i skuffelse over at du ikke klarer å holde igjen lenger. Så forteller du at det er min tur, og overraskende pornografisk legger du min erigerte penis mellom de deilige puppene dine og klemmer dem sammen, og beveger deg over meg, fram og tilbake, til det går for meg.

Etterpå dusjet vi sammen.

Vi bodde fortsatt på hybelen med kokeplatene du hadde kjøpt på et loppemarked da du flyttet hjemmefra. En stor plate og en mindre, med hver sin grove bryter.

Mens vi satt ved bordet og spiste, kom det små knepp fra emaljen idet varmen forlot den.

Jeg hører Leon komme ut av rommet sitt, sikkert med dyna trekkende etter seg som han pleier, og han går barføtt ned trappetrinnene for etterpå å krype sammen i hjørnet av sofaen; han er elleve og litt tjukkere enn han har godt av. I helgene ligger han der og ser på morgensendingene med tegnefilmer på tv.

Du sover ved siden av meg og hører det ikke. Det er fint å se hvor rolig du ligger. Faren din døde i går. Jeg ville vente oppe på deg, og da jeg bestemte meg for å gå til sengs, lå jeg våken og lyttet etter hjulene i grusen utenfor en stund, men til slutt tillot jeg meg å falle i søvn. Du burde ha vekket meg da du kom hjem, men gjorde det ikke, og nå lar jeg deg sove. Stille finner jeg morgenkåpen og går ned, jeg spør Leon når han våknet, uten at han svarer, så setter jeg på trakteren.

Det er slutten av august, luften er klar. Jeg kan stå lenge slik med kaffen og betrakte huset fra hagen: den kalkede muren, de høye vinduene med hvitmalte sprosser, den grønne døren som fører rett inn til råkjelleren, et vaskerom med store utslagsvasker og en matbod, ingen av delene i bruk; steintrappen opp til et vindfang, gelenderet av smijern, og døren som stort sett står åpen, så vakker med glass formet som diamanter. Huset ble tegnet av en egyptisk arkitekt som av en eller annen grunn levde i Norge i 1920-årene, for at han selv skulle bo i det med familien sin.

Bøkene jeg har lest i sommer, ligger i stabler på hvert trinn av trappen, beskyttet av taket som stikker ut.

Bygningen er nedslitt.

Vi bor her nå, i dette huset utenfor byen.

Vi kjøpte det med hagemøblene stående ute, etterlatt tilsynelatende tilfeldig omkring, og jeg har ikke villet flytte på dem. Jeg tenker at de som bodde her før oss, har brukt tid på å finne ut hvor i hagen man sitter best. Av frykt for mørketidens glemsel har stolene og bordene aldri blitt tatt inn om vinteren, slik at de nå er vaklevorne og skjøre, rustne og morkne, men står på rett plass.

Katja ga etter da vi la inn et bud og fikk huset. Hun syntes det var i overkant gammelt og upraktisk. Hun står opp grytidlig om morgenen for å rekke morgenmøtet med de andre avdelingslederne og redaktøren i avisen der hun jobber, der jeg pleide å jobbe.

Hver morgen plukker jeg opp eplene som har falt ned og legger dem på et av bordene for at de ikke skal råtne. Når jeg får tid, skal jeg koke kompott på dem. Jeg bruker oppskriften til Katjas mor.

Hun døde for et halvt år siden, søttiseks år gammel. På et halvår har Katja mistet begge foreldrene.

Katja ringte rundt ett i natt. «Nå er det over,» sa hun.

Hun hadde sittet hos faren i tre dager, helt siden sykehjemmet i Porsgrunn kontaktet henne for å si at han var blitt svakere. Da hun kom, var muskulaturen hans så svekket at munnen som oftest ble hengende åpen etter at han hadde anstrengt seg for å si noe. Øynene holdt han for det meste lukket. Leppene var tørre og sprukne, og Katja forsøkte å smøre dem med Lypsylen sin. Han presset fram et nesten uhørlig ønske om en tradisjonell, kristen begravelse. Han spurte etter Margit, en lillesøster som har vært død i tolv år. Han sa at det var viktig at alle klarte å være på plass klokken halv tolv. I en pause ute på gangen sa sykepleieren at han var en veldig fin mann, om ettermiddagene spilte han så nydelig piano. Så sa hun at de hadde kunnet se at huden på hendene og føttene og knærne var blåmarmorert, og at det var derfor de hadde ringt.

Pusten hans ble dyp og hurtig, deretter langsom og mer overfladisk. Åndedrettet kunne stoppe i så mye som i et minutt, nesten to, før han rykkvis trakk pusten igjen, kjempet for å få luft til lungene, hveste og vred seg. Ingen forsoning med døden, en kort kamp om livet, halsen som surklet, som om han ble kvalt til døde.

«Men faren din spilte vel ikke piano?»

«Nei, jeg tror hun blandet ham sammen med en annen her. Jeg har sett ham sitte i lobbyen og spille. Han ligner.»

Jeg kunne høre søsteren hennes spørre om noe i bakgrunnen.

«Blir du over natten?» sa jeg.

Hun tenkte seg om i et par sekunder. «Nei, jeg trenger en kjøretur.»

Hun har alltid likt å kjøre når det er mørkt. «Jeg åpner vinduene og kjører hjem,» sa hun, for det var noe vi pleide å si når det ble sent. «Nå åpner vi vinduene og kjører hjem.»

Katja kommer ned trappen og går ut i hagen. Hun har på seg herrepysjamasbukser og en t-skjorte, som er det hun pleier å sove i, hun rekker ut hånden mot meg, og jeg tar den. Vi har ikke holdt hender på lenge.

«Du er kald,» sier hun.

Hun har lange fingre, negler som for tiden er bitt ned. Den flate formen på tomlene minner om morens, men slike likheter vil ikke Katja vite av.

«Fikk du sove?» spør jeg.

Hun ser på eplene på bordet. «Har du snakket med Leon?»

«Jeg tenkte kanskje at du ville gjøre det selv.»

Hun slipper hånden min og tar opp et av eplene. Det er lite og grønt med et rødlig skjær. «Ja.»

«Vi kunne spise lunsj ute i dag,» sier jeg.

Hun drar på det, og hun beklager, to ganger, slik hun pleier å gjøre når hun har tenkt å få det som hun vil, og hun sier at aller helst kunne tenke seg å bruke dagen på egen hånd i skogen.

«Mor hadde sagt til ham at hun hadde hatt et godt liv.» Hun ler tørt. For Katja var det et mysterium at foreldrene forble gift hele livet.

«Fortalte han det?»

«Ja, han sa det en gang jeg var ute hos ham. Rett før hun døde, hadde hun sagt til ham at hun hadde hatt et godt liv.»

Jeg ser for meg Else i sykesengen, Sivert som satt hos henne.

Katja tar en bit av eplet. «‘Å, du har nå hatt ditt,’ hadde far svart. Og så hadde mor tenkt på det litt, før hun gjentok: ‘Jeg har hatt et godt liv.’ Hun døde rett etterpå.»

«Det er jo litt fint òg,» sier jeg. «En utstrakt hånd fra henne, på en måte.»

Katja bare overhører den tanken. «Det var sikkert viktig for far å få fortalt det.»

Bak huset vårt ligger en skog. Etter frokost kler Katja på seg foran speilet på soverommet, og hun kan se at hun er ti–femten kilo tyngre enn da vi traff hverandre; det er som om hun mener at speilbildet beviser noe hun alltid har sagt.

I entreen finner hun parkasen under andre jakker, og ute i vindfanget klyver hun oppi slagstøvlene. Jeg leser dødsannonsene, slik jeg gjør hver morgen.

«Hvor skal du, mamma?» Leon har krøpet under dyna i sofaen igjen. Han tok dødsbudskapet med fatning, slik han tar det meste. Han ga Katja en klem, og så lurte han på hvor morfar var nå. «Tror du han er i himmelen?» spurte Katja. «Nei, ikke sånn,» sa Leon. «Er han i en kjeller eller noe sånt, for å holde ham kald?»

Katja vinket til ham. «Jeg skal bare gå ut en tur, vennen min.» Jeg ser henne kysse ham på pannen før hun klamper ut med støvlene uten at vi sier mer til hverandre.

Hun kan gå i skogen i timevis. Den ligger på en høyde på baksiden av byen vi bor i. Fra huset vårt når du den på under ti minutter. Det er en stor skog. Går du inn i den, møter du sjelden noen andre, og Katja liker best bare å drive omkring der for seg selv. Er det sesong, har hun med seg sin sammenleggbare soppkniv i oliventre, med bust i enden til å børste bort jord. For hver tur finner hun seg en ny, passe stor pinne på bakken, eller fra et lite tre, og den bruker hun til å holde unna greiner, eller til å vike unna blader for å kunne se etter sopp eller bær, eller pirke borti og undersøke ting som ligger på bakken. Jeg tror hun tenker på pinnen som en stokk og at den får henne til å se ut som en vandrer. Men, det er klart, hun kommer også fra slekter av skogsfolk. Innerst i Hedmarks skoger har sønner og fedre i generasjoner hogd trær og fløtet tømmer på elvene. Det har vært store brødrekull med gode, norske navn som har bodd i arbeidshytter, kommet seg opp i grålysningen, slitt med tungt, fysisk arbeid og sovnet av utmattelse etter å ha spist. Det har vært døtre og mødre som har laget mat og holdt rent, vasket tøy i en av elvene, og som har trasket opp til koiene med tunge bøtter og skurt dem ned mellom arbeidslagene.

Jeg holder ikke ut å være i skogen. Sperret inne blant alle disse trærne uten håp, uten sorg. Stammene bare står der, uten å uttrykke noen medfølelse eller omsorg, høyreiste og rake i all sin alder.

Katja kan komme tilbake og snakke om steder der hun har funnet kantareller, hun kan fortelle om en lysning hun fant, eller en dag da sola skinte gjennom løvverket, eller en sjø som ligger der inne, sølvfarget av kalk, en stein hun pleier å sitte på, men jeg kommer fra et annet folk, familien min stammer fra øyer og havnebyer, åpne åkerlandskap. Man skulle kunne se hvis dårlig vær var på vei.

Etter at hun har gått ut i skogen, brenner jeg litt kvist i den rustne oljetønnen på baksiden av huset. Jeg synes synd på henne, selvsagt, hun er uten foreldre nå. Jeg er også det. Vi er begge litt for unge til å være foreldreløse, eller er det et ord man bare bruker om barn? Jeg kan håpe at denne felles skjebnen vil hjelpe oss, men tanken på redning føles ikke som noen trøst. Snarere opprører muligheten meg. Jeg ser ned i flammene, og det minnet som kommer til meg, er fra begravelsen til moren hennes: Katja og jeg gikk på hver vår side da kisten ble båret ut av kirken. Den var tyngre enn jeg hadde trodd. Et øyeblikk vippet vekten, og det var fordi Katja måtte ta et nytt grep om håndtaket. Hun stirret rett fram, det satt sørgende i benkeradene, og jeg kunne se at hun var skrekkslagen, redd for å måtte slippe, slik at vi alle glapp taket og kisten med morens døde kropp gikk i kirkegulvet. Katjas forhold til moren hadde aldri vært det beste. Hun orket henne ikke. Hun elsket henne, selvsagt, men det var som om denne kjærligheten gjorde henne sint. Hun syntes ikke moren fortjente den, og det var et taust sinne som kunne få Katja til å gråte når tankene kom til henne. Om noe har Katjas uvilje blitt klarere og hardere etter at moren døde. Selv klarer jeg ikke å se at historiene som Katja har fortalt fra oppveksten, rettferdiggjør den voldsomme mistroen overfor Else. Tvert imot er det jo åpenbare likheter mellom dem, tydeligere og tydeligere med årene. Alle listene Katja skriver, for eksempel, oppramsinger om alt fra hverdagslige gjøremål til påminnelsene om de små tingene i livet som gjør en lykkelig. Her og der i huset henger lappene hun har notert til seg selv: lyden av kaffetrakteren, å kjenne vinden når du kjører med vinduene åpne, lukten av rent sengetøy, stemmen til Robert Smith. Det er en villet lykke som hun ikke kunne utstå da hun så den hos moren, som hun nå selv jakter på som en hund etter sin egen hale.

Flammene holder på å dø ut. Jeg kikker ned i glørne. Jeg hvisket til henne: «Det går bra, vi kan holde henne uten deg,» men jeg vet ikke om hun hørte det. Hun bar så kroppen dirret, og framme ved likbilen skjøv alle seks bærerne kisten inn og en begravelsesagent lukket forsiktig dørene etter at kransene var lagt inn. Det var en gymnasvenninne av deg som kom bort i kulden, og du ble så overrasket og glad for å se henne der, kanskje også fordi dere delte leilighet da du brøt med moren din for første gang.

«Caroline, kom du helt hit for dette?»

Hun svarte: «Det er jo mammaen din, jo.»

Jeg har et rom i andre etasje der jeg kan sitte og skrive. Det er nesten kvadratisk. Et vindu, ikke så stort, vender ut mot den delen av hagen der hellene leder fram til den tunge porten som holder folk ute. Skrivebordet av tre er slitt. Alt som hang på veggene, har jeg tatt ned, slik at jeg skulle være omgitt av hvit, matt mur når jeg satt her. Jeg likte at det minnet om leserommet i et kloster. Men Katja har lagret en del ting. Allerede etter morens død, i løpet av våren og sommeren, begynte hun og søsteren så smått å rydde i huset i Porsgrunn. Da det var åpenbart at faren aldri ville bli frisk nok til å flytte hjem igjen, ble de til slutt enige om sette i gang arbeidet med å tømme det, selv om de bare skulle ta det grøvste i første omgang. En del av morens papirer, dagbøker og brev ville Katja gå nøyere gjennom senere, og hun spurte om hun kunne oppbevare dem på kontoret, ettersom jeg uansett satt ute og jobbet på den tiden av året. «Du liker jo ting som bærer tid i seg,» sa hun, og gjentok med en sarkastisk undertone noe jeg hadde sagt en gang.

Jeg likte ikke at hun kalte rommet for kontoret, og jeg visste at hun ikke ville finne tid til å flytte ut tingene, men selvsagt sa jeg ja. Så der står de langs den nakne, hvitkalkede klostermuren, fem høylytte, guloransje plastbager.

Helst sitter jeg i hagen og jobber. Jeg innbiller meg at det hjelper å høre vinden når jeg skriver. Jeg vil at den skal blåse gjennom meg, gjennom ordene mine. Av og til tegner jeg bare, som oftest ulike slags mønstre, eller jeg noterer ting jeg kommer på, i en notatbok.

Men snart er det for kaldt. I løpet av måneden blir jeg nødt til å flytte opp på rommet mitt, til Katjas rot.

Jeg har en halefjær på bordet fordi den minner meg om vind. Den er fra en jerpe, sier Katja, som fant den på en av skogsturene sine en vinter. Fjæren er grå og hvit med et svart bånd ytterst. Hun påsto at en fjær fra en overvintrende jerpe symboliserte håp.

Faren til Katja skal begraves i Eidskog kirke i morgen, femten mil nordover. Det er en enkel bygning med et sakristi i tre og en kuppel på toppen av det pyramideformede klokketårnet.

Jeg tar toget inn til Oslo for å kjøpe et lommetørkle til den svarte dressen. Etterpå går jeg på stamkafeen min og setter meg ved det faste bordet, og kelneren kommer med en snitt øl uten at jeg spør. Overfor meg, ved vinduet, sitter et par og holder hverandre i hendene over bordet på en merkelig måte, nærmest som om de utfører en seanse. Jeg tenker at de kanskje gjør det slutt med hverandre, og at de venter på at en av de døde sjelene i rommet skal forsegle bruddet fra det hinsidige. Ettersom hun holder i hendene hans, snarere enn omvendt, forestiller jeg meg at det er hun som har fått nok, som forklarer at de to alltid vil ha noe spesielt mellom seg, men at det likevel er på tide å bryte opp. De sitter lenge på den måten og prater, så reiser de seg, begge to, hun kommer rundt bordet, og de omfavner hverandre, de står og holder rundt hverandre, uten å gjøre noe mer. Etterpå tar de på seg jakkene, skjerf, plukker opp hver sin veske og går.

For første gang på lang tid tenker jeg på foreldrene mine. Det er et barndomsminne moren min pleide å fortelle om. Hun og morfar seilte rundt i tidevannene ved Mont Saint-Michel, og en av disse disige morgenene – hevdet hun – støtte de på et skip der de kunne høre hundretalls sjømenn prate om bord, de snakket en slags kaudervelsk, men da morfar ropte til dem, forsvant skipet øyeblikkelig, som om det gikk i oppløsning. De var dødsseilere, sa hun til meg og søsteren min, morfar hadde fortalt henne det, disse arme menneskene var dømt til å seile rundt til evig tid. Historien minner meg på noe Sivert sa en gang: En hund bjeffer ikke ved døren for å late som om det er noen utenfor; det er bare mennesket som kan juge. Det var derfor han likte mennesker bedre enn dyr, de var mer interessante.

Jeg leser en time, kanskje to, før restauranten demper belysningen og det blir for slitsomt for øynene. I stedet havner jeg i prat med noen jeg kjenner som sitter et par bord bortenfor: «Simon, kom og sett deg hos oss, da vel.» Bordet fylles av folk som kommer til, kvinner og menn, og stadig bestilles det nye runder til bordet. Det er en journalist som jeg husker var involvert i en slags skandale, en poet som ikke har gitt ut noe på lenge, en som jobber på nordisk ved universitetet, en filmanmelder og en arkitektstudent med to venninner. Jeg tenker på Katja, på Siverts begravelse, bilturen dit, at hun akkurat har mistet faren sin, likevel sklir kvelden ut. Jeg klarer ikke å la være, jeg vil ikke hjem, jeg vil drikke. Litt over seks om morgenen sitter vi på journalistens terrasse med en vakker utsikt over byen. Det er da jeg sjekker telefonen og ser at det ligger en tekstmelding fra Katja der. Engstelig åpner jeg den: «Bare bli der du er, er du snill – jeg vil helst ikke at du blir med i begravelsen i den tilstanden du er i nå. Så utrolig dårlig gjort av deg.»

Hun sendte den for nesten en time siden.

Jeg skjønner ikke hva hun har gjort oppe så tidlig. Jeg hadde planlagt å ta første toget hjem og krype til sengs før noen våknet, sove et par timer, barbere meg med høvel, ta på meg hvit skjorte, den svarte dressen, stramme slipset, legge det nye lommetørkleet i innerlommen: tilbake – klar og uangripelig.

Jeg holder meg til min del av planen.

Katja bestemmer ikke over meg. Jeg har kjent faren hennes i over tjue år. Faen heller.

Jeg står opp og dusjer. Jeg spiser en halv skive til frokost, tre kopper kaffe. Katja sier ingenting. Bevegelsene hennes minner meg om kneppene i emaljen. Jeg angrer på alt jeg har gjort mot henne, alt hun har gjort mot meg. Jeg blar gjennom avisen, ser over dødsannonsene.

Jeg prøver å holde meg våken i bilen. Jeg vil si unnskyld, men Leon sitter bak. Og vi lever sånn nå, Katja og jeg, i et stille kaos der vi stadig utfordrer hverandre: Hva om jeg gjør dette, vil du tilgi meg da?

Presten sier at selv standhaftige menn må vike for døden, og at Sivert Mørch var en mann som sto støtt. Han hadde vært et slags akademisk vidunderbarn, allerede som tjuetoåring var han redaktør for en bok med artikler som ønsket å stake ut en ny kurs innen språkfilosofi, og før han fylte tjuefem hadde han skrevet en fiktiv brevveksling mellom seg selv og den sveitsiske lingvisten Ferdinand de Saussure, og samtidig tatt en ny magistergrad i tillegg til den i filosofi, denne gangen i litteraturvitenskap. Sammen med den noen år eldre italienske kollegaen Umberto Eco utviklet han teorier om det de kalte en semiologisk geriljakrig, og en sommer ferierte Sivert og Else med Umberto og Renate i herskapshuset deres i fjellene ved Montefeltro. Det var uker omgitt av vakre fjell, og morgener der Umberto som fast innslag spilte trompet for ungene. Det var storslagne middager med venner, berømte filosofer, kunstnere, komponister, tegneserieskapere og forfattere som mange tilhørte venstresiden – flere fra det eksil-argentinske miljøet i Milano. De møttes til vin, brød i kurver og heftige debatter om filosofiske retninger, om fengselsvesenet, litterære teorier, om den åpne teksten, om Superman, sommerfugler, trange jeans, falsk virkelighet, kunstmanifester som skulle utvikles, slike ting. En kveld kunne Michel Foucault overnatte sammen med sin Daniel i huset, en Roland Barthes som Else syntes virket fryktelig ensom, tjue år eldre enn de andre, men som sang med en helt fantastisk fyldig baryton.

Presten snakker om Siverts uatskillelige forhold til Else. Kirken er ikke så godt besøkt som jeg hadde ventet.

Etter seremonien spiller de voksne og unge fotball. Jeg vet ikke hvem sitt forslag det var. Sivert mente sport var en syssel for mindre intelligente folk. Vi kaster jakkene og spiller på plenen utenfor Lions-klubben, der mottagelsen blir holdt. I begynnelsen er et par kvinner med, men etter hvert er det tydelig at ingen holder igjen, og de er kledd i kjoler, så de trer lattermildt ut av spillet, mens nye menn i sort innser at dette er alvor og at de ikke kan tillate seg å stå på sidelinjen lenger, og taklingene i kampen hardner, jeg vet ikke hva det er som skjer, men alle smeller på av full kraft i duellene, og spillet blir merkelig voldsomt.

Før samlet jeg på gamle brev, dagbøker og den slags. Ikke på den måten at det fantes noen systematikk i letingen. Men når jeg var i et antikvariat, ba jeg alltid om å få ta en kikk på det de måtte ha inne. Det samme gjorde jeg på loppemarkeder som jeg slumpet til å gå innom. Jeg husker at Katja holdt på å bli gal av at jeg hele tiden stoppet i bodene langs Seinen en gang vi var i Paris for mange år siden. Flere av dem hadde pappkartonger med brev. Jeg likte den fysiske følelsen av å holde de fôrede konvoluttene mellom fingrene, kjenne det tynne laget av tørt støv, av tid som har gått og se den alderdommelige skriftstilen som fortalte hvem brevet opprinnelig var ment for, nesten alltid med en tittel foran: herr, fru, frk., dr., admiral – tiltaleformer som umiddelbart utløste forestillinger om hva selve brevet kunne fortelle om, hvilke drømmer det kunne inneholde. «Jeg liker ting som bærer tid i seg,» forsvarte jeg meg, og Katja sa at jeg var søt og pompøs. Jeg kjøpte dagbøker, og lurte på hvordan et liv kunne bli så glemt at de innerste tankene havnet i en kartong på et loppemarked i en park. Himmel, alle disse drømmene, all denne lidenskapen, men også minutiøse beskrivelser av uvesentligheter eller nødtørftige skildringer av reiser, uansett: De bare lå der i kasser som vi kunne bla gjennom, i en skolegård eller en gymsal, eller ved siden av glassdisken til en eldre mann i et antikvariat.

Jeg vet ikke hvorfor jeg mistet interessen for brev og dagbøker. Det må ha gått minst ti år. Jeg nøyer meg med å se etter vanlige bøker i antikvariatene nå. Alle slutter med noe, antar jeg.

Urnenedsettelsen er noen uker senere. Katja lukker døren på sjåførsiden av bilen, og etterpå setter jeg meg inn. Vi er ikke sørgekledd. Hun har på seg et grått skjørt og en grønn genser. Leon er på skolen.

«Visste du at det gamle jødiske paret har flyttet?» sier Katja og nikker i retning av et hus lenger nede i veien.

«Nei. Snakket du med dem?»

«Av og til, når jeg passerte på vei til skogen og de satt i hagen.»

«Hvorfor skulle de flytte?»

«Jeg snakket ikke med dem om det. Jeg har bare lagt merke til at huset har stått uten lys på den siste måneden eller så.»

«Kanskje de er døde?»

«Uff, hvorfor sier du det?»

Jeg sjekker at vi har husket å lukke porten. Jeg liker ikke at den står åpen.

Katja snur seg mot meg samtidig som hun starter motoren. «Begge skulle liksom ha dødd samtidig?»

Hun er en behagelig sjåfør. Mer selvsikker i bil enn mange andre steder. Like komfortabel og trygg i byene vi kjører gjennom, som på motorveien. Selv kjører jeg helst ikke.

Etter en stund sier Katja: «Det er rart med folk som bare forsvinner.» Hun lener hendene på rattet. «At noen som har vært der, blir borte. I over femti år har de bodd der, fortalte de.»

Jeg hører ikke så nøye etter. «Hvem da?»

Det er stille i bilkupeen ganske lenge.

Katja spurte om jeg kunne bli med henne og hjelpe til med valget av et passende gravsted da moren døde i februar. En sjenert dame med kort hår og gartneruniform kjørte oss i en elektrisk golfbil mellom gravene som var blitt ledige. Katja ville ha en mellom noen trær, men det fantes ingen, så vi valgte en grav ute ved muren, «så får hun litt fred for de andre,» sa jeg. Det var kaldt. «Hun ville likt det, tror jeg.»

Katja bestilte en enkel gravstøtte i naturstein, med morens navn, fødsel- og dødsår gravert inn. Det var tele i jorden, så vi måtte vente med nedsettelsen til våren.

Da faren døde, ringte hun steinhoggeriet på nytt. En navnetilføyelse kostet tre tusen fem hundre kroner inkludert frakt til og fra verkstedet. Neste navn kostet bare halve prisen, og navn nummer fire halvparten av det igjen, fortalte de.

Faren og moren til Katja skulle gjenforenes i jorden, for all evighet. Enten de ville eller ei.

En navnetilføyelse, det var dét det var.

I bilen tenker jeg på gamle ektepar.

Jeg tenker på det jødiske ekteparet. Hun hilste på meg i butikken, og jeg husker at hun lyste opp over navnet til Leon, da han svarte henne hva han het. «Kongeriket León!» utbrøt hun.

Jeg husker en jødisk gravlund jeg bodde ved en gang i tiden. I motsetning til kristne kan de ikke flyttes eller avvikles, av respekt for de døde og deres sjel, og jeg må si meg enig med jødene der. Hvordan blir graver ledige?

En gang for lenge siden lå jeg med en kvinne som sydde likklær for en jødisk menighet. Tova Meyer. Hun sa at klærne ble sydd av et spesielt hvitt stoff som symboliserte renhet, og hun brukte noe hun kalte tråklesting, uten knuter. Slik kunne sjelen flyte bort uten å bli stengt inne. Jeg tror det var en historie hun fortalte til alle menn hun ville sjekke opp. Jeg lurer på hvor Tova Meyer er i dag.

Jeg husker kirken der jeg vokste opp, de kasserte gravsteinene som lå på baksiden, epletrærne som sto der, saftige epler som jeg tenkte hentet næring fra de døde.

Tova Meyer er den eneste jeg har pult i en dobås på et utested.

Ved kapellet hilser jeg på søsteren til Katja, Nina og familien hennes, før vi går nedover den gruslagte gangveien mot graven der vi sto samlet i våres. Faren til Katja hadde vært for syk til å komme den gangen.

Katja og jeg befant oss i utlandet da Else døde, ganske plutselig til tross for lang tids sykdom. Jeg tror Katja syntes det var talende at hun hadde sittet ved farens dødsleie, men vært i et annet land da moren – med stort besvær – trakk sitt siste åndedrag. Da telefonen kom, satt vi med gjester på kjøkkenet i et leid middelalderhus utenfor Nice. I løpet av dagen hadde vi fått beskjeder hjemmefra om at hun var blitt dårligere, men det hadde vi fått ved mange anledninger opp gjennom årene, og vi skulle tross alt tilbake om to dager og ingen av dem Katja snakket med på sykehuset, mente det var grunn til å framskynde returen. Så ringte telefonen da klokken var litt over ni, og jeg så hvordan Katja lot som ingenting av hensyn til gjestene, og gikk ut på gata for å kunne snakke uforstyrret. Da hun ikke kom tilbake etter det jeg oppfattet som ganske lang tid, unnskyldte jeg meg og fulgte etter henne. Jeg fant henne sittende på en trapp i brosteinsgaten utenfor, ved siden av en veskeforretning for turister, oppløst i tårer. «Mamma er død. Hun er død.»

Jeg holdt om henne til hun pustet roligere, så gikk jeg inn til gjestene, et vennepar, og fortalte dem hva som hadde hendt, og sa at Katja og jeg gikk en tur, men at hun ville at de skulle bli. Hun gråt fortsatt da vi kom tilbake, men stillere, og alle fire fortsatte å drikke vin og bevege samtalen rundt med den største varsomhet, helt til det ble lyst igjen og vi til slutt sovnet av utmattelse og alkohol.

Mannen fra gravferdsetaten er den samme som forrige gang. Han parkerer golfbilen uten lyd på grusveien der vi står. Jeg vet ikke om han drar kjensel på oss. Med et slapt, ordløst håndtrykk hilser han på hver enkelt. Han er spinkel, ung og blek i gravferdsetatens mørke dress. Han setter urnekofferten på gresset, går ned på et kne for å sette kombinasjonen på kodelåsen, og da han har gjort det, knepper han opp begge låsene simultant med en innstudert eleganse. I overkant andektig hever han urnen fra kofferten, og så holder han den fram for hver av oss, som en sommelier med en fin flaske vin. På den hvite etiketten står det Sivert Mørch.

Han trer en snor gjennom en løkke på urnelokket, og så bruker han den til å senke urnen langsomt nedi hullet som allerede er gjort i stand. Det ligger en liten spade på den svarte haugen med fersk jord. Det faller et lett regn.

Med et nikk spør han: «Vil noen …?»

Søsteren til Katja går noen steg fram, tar et spadetak jord og heller den i hullet. Da hun rekker spaden til Katja, rister Katja på hodet, og i stedet fyller mannen fra gravetaten i resten. Overrasket legger jeg merke til at svogeren min holder et lommetørkle mot øynene og gråter. De to guttene deres står på hver sin side av ham. Resten av følget opptrer med en like forunderlig fornuftighet. Tore gråt over svigermor også. Selv om asken etter Else ble begravet tre måneder etter at hun døde, sto han helt oppløst ved siden av meg på samme måte som nå, med utsyn over et åpent, regntungt terreng. Som liten pleide jeg å spille fotball i nærheten her, og været minner meg om den følelsen av ensomhet der jeg sto på sidelinjen og håpet at treneren skulle bytte meg inn. Else og jeg så fotballkamper sammen på tv noen ganger. Jeg hentet stoler til oss, og vi benket oss i stua deres med resten av familien komplett uinteressert ved kaffebordet bak oss. Som oftest var det i mesterskapene vi så kamper sammen, og jeg kan huske en av innledningskampene i europamesterskapet i England i 1996. Tsjekkia spilte, for jeg har et ganske klart minne av at Pavel Nedvĕd scoret etter få minutter, og av Else som smilte fordi hun ikke likte italienske fotballspillere, så det må ha vært mot Italia. Tsjekkia mot Italia. Men favorittspilleren hennes var bulgareren Hristo Stoitsjkov, etter oppvisningen hans i verdensmesterskapet to år før. Vi satt i den samme stua og så ham skru frisparket over forundrede tyskere i muren og utligne i kvartfinalen femten minutter før slutt. Hun likte temperamentet hans på banen, eksplosjonene, akselerasjonen, tempoet i driblingene, måten han spaserte rundt som en stolt hane når han ikke hadde ballen, men best likte hun nok at han var lederen for et lag som tapte 4–0 i bronsefinalen fordi de hadde tatt seg en gedigen fest dagen før. Vi snakket av og til om fotballresultater, og denne utvekslingen av tall, spillernavn og klubber pleide å more Sivert, som overbærende satt og hørte på oss, og noen ganger ut av ingenting ropte: «Offside!» eller «Manchester United!»

Etter at den bleke urnenedsetteren er ferdig, tar han kofferten og spaden, nikker kort nok en gang, klatrer om bord i golfbilen og forsvinner lydløst. Vi står igjen. Tore skyver lommetørkleet ned i en jakkelomme. Jeg kikker på Katja, usikker på om hun har lagt merke til det samme som meg. Jeg så det med en gang vi kom fram til steinen, straks jeg fikk se den nye graveringen med farens navn og fødsel- og dødsår under morens.

Katja møter blikket mitt, før hun snur seg til søsteren og mannen hennes. «Har dere sett det samme som meg?» spør hun.

«Ja,» sier søsteren. Hun smiler. «Mor er ikke født i 1936.»

Katja holder hånden for munnen. «Jeg har gitt mamma fødselsåret til pappa. Jeg så det da jeg fikk se navnene sammen. De er jo ikke født samme år. Pappa var eldre.»

Jeg sier ingenting, ikke Tore heller. Jeg tenker at vi alle sto her et halvt år tidligere, vi sørget foran denne graven og ikke én av oss la merke til at Else Mørchs fødselsår, hogd i stein, var galt.

«Det er min skyld,» sier Katja. «Jeg tror ikke huggeriet har gjort feil. Jeg skal sjekke e-posten jeg sendte, men de har sikkert gjort det sånn som jeg ba om. Herregud.»

Jeg tar hånden hennes.

«Uansett skal jeg ringe dem og be dem rette det opp,» sier hun oppskaket.

«Ja, jeg tenker at vi kanskje bør ha det riktig på gravsteinen,» sier Nina, ikke spydig, snarere som om hun faktisk kunne vurdert å la det stå som det står.

«Men vet jeg når hun er født?» spør Katja. «Husker jeg det, egentlig? Når min egen mamma er født?» Stemmen skjener litt, og så ler hun det bort.

«Hun ble vel født i 1939,» sier Nina.

«Jeg vet jo det!» sier Katja, akkurat så høyt at ordene lyder over den stille kirkegården.

Jeg tror det er noen uker senere jeg sender en e-post til en person som pleide å jobbe i Morgenposten. Katja har nevnt at moren startet karrieren som journalist der. Bildet som ble brukt av henne i begravelsen, var tatt i redaksjonslokalene, husker jeg. Hun satt ved en skrivemaskin og lente hodet mot baksiden av hånden. Fotografiet var fra 1964. Etterpå finner jeg ut at hun startet i Morgenposten som lærling da hun kom til Oslo i 1959, og at hun jobbet i avisen sine første åtte arbeidsår, fra hun var tjue til hun nærmet seg tretti. Men i denne første, prøvende e-posten skriver jeg bare at hva han enn kan fortelle meg om henne, vil være av interesse.

Et par dager senere får jeg svar. Han har spurt rundt. Alle sier det samme som ham selv: De husker ingen Else Mørch, og så vidt han vet finnes det ingen arkiver. Han beklager så mye.

Jeg sender en forespørsel til Aftenposten også, avisen hun jobbet i etterpå, men hun er ikke husket der heller. En og annen artikkel fra hennes hånd ligger igjen i arkivene, men navnet Else Mørch bringer ingen minner, det gir ingen klang hos noen, det har ingen betydning. De gamle manuelle ansattkortene ble dessuten kastet i sommer, får jeg vite.