Birger Emanuelsen

Anna og kjærligheten

Roman

Til Edvard og Hilda

Spør du din far om det eldste yrket, blir han blyg og taus. Går du til din mor, forteller hun med stolthet. Hennes svar er selvsagt. Det nevnes allerede i Bibelens første åndedrag. Det bør heller ikke overraske, for så tett er denne kvinnen forbundet med selve tilblivelsen, at alle verdens kulturer har villet skjenke henne evig liv. Derfor synger hun til oss fra sagn og myter, fresker og hulemalerier. Hun nevnes i selskap med konger og krigsherrer, med diktere og oppdagere. Alle verdens herskere har nærmet seg henne, slik de alle har nærmet seg døden. De har bedt og tryglet henne inn til sine mest private værelser, for den neste dag å ville brenne henne som en heks på bålet. Det er kanskje sant som det blir sagt, at det var bøndene og arbeidsfolket som dannet menneskelenken vi trakk bøttene opp av brønnen med. At det var dem som lot oss drikke. Spør du din mor, vet hun det likevel. Det var denne første kvinnen, og hennes søstre, som smidde slektsløkkene sammen.

Fra Om jordmorkunsten av Tori Lima

DEL I

1

Vannet ville rense henne. Huden over fingrene, neglene, alt det som stadig var i berøring med de velbrukte instrumentene, med kollegene og pasientene, alle deres små, ubetenksomme bevegelser. Anna lot vannet flomme kaldt før hun stengte kranen og gikk ut i døråpningen. Over fødestuen lyste det fremdeles rødt. Snart ville det blinke, og da skulle hun gå ned dit i gangen, forbi det grønne og gule blomstermønsteret i plastduken, forbi oppslagstavlen med alle sine råd, inn den tunge døren. På stuen skulle det fødes atter et barn. Moren, fortsatt i redsel over hva kroppen hennes hadde gjennomlevd, ville bryte ut i varme tårer idet hun fikk et ferdig menneske lagt over det oppjagede brystet. Faren, som allerede hadde reist seg fra den røde lenestolen i hjørnet, så tett inntil radiatoren at han flere ganger hadde lagt hånden over rillene for å prøve å ane hva konen hans opplevde, ville gripe henne og si noe som bekreftet det som nettopp hadde skjedd. Anna kunne fremdeles la seg bevege av det. Livets jordbundne begynnelse ble ingen rutine, slik døden kunne.

Hun klødde seg over håndbaken. Huden hadde ikke godt av all såpen. Jorunn hadde bedt henne bruke hansker, slik de andre gjorde, likevel unngikk hun dem så ofte som mulig. De brakte en avstand med seg. Etter at hun hadde lært hvor god en berøring kunne være, hvor mye varme som kunne overføres fra et menneske til et annet bare gjennom utsiden, virket det umulig å skulle trekke på seg en beskyttende hinne.

«Har du hørt noe?»

Anna ristet på hodet, snudde seg ikke.

Ida kom opp på siden av henne.

«De ringer nok etter deg snart», sa hun.

De ble stående og stirre på det røde lyset over døren.

«Det er tvillinger.»

Denne gangen nikket Anna.

«Men faren er ikke med», fortsatte Ida. «Han rakk det ikke.»

«Nei vel.»

Anna snudde seg mot henne.

«Tvillinger kan komme tidlig», sa hun.

Ida ble stille. Hun tok et steg ut i gangen, kikket først til høyre, deretter til venstre, mot den gamle røykebalkongen. Da hun trådte tilbake i døråpningen, og de ble stående ved siden av hverandre, sa hun:

«Men kan du tenke deg det, å skulle føde alene?»

Anna smilte. «Du må huske at jeg er litt eldre enn deg», sa hun.

«Jeg mente det ikke sånn», sa Ida raskt.

En varm følelse kom over Anna. Hun ville si at det ikke gjorde noe, at enhver måtte leve i sin egen tid, men det ville blitt for mye. Det var ikke nødvendig å legge gjær i disse tankene.

«Malvin visste ikke engang at fødselen var i gang», sa hun i stedet.

Den røde lampen lyste fortsatt mot dem. Med forventning nå, slo det henne.

«Dessuten er hun jo ikke alene.»

«Nei da», begynte Ida, sukket og gikk tilbake inn på pauserommet. «Jeg setter på litt vann.»

«Ja takk», sa Anna, og denne gangen passet hun på å snu seg og smile.

Ida stilte seg ved vannkokeren, satte håret opp i en hestehale, og Anna kunne se det avlange gjenskinnet fra taklyset i de store øynene hennes.

«Du står ikke der og synes synd på meg?»

Ida ristet først på hodet, den lille hestehalen logret bak henne. Samtidig knep hun leppene igjen.

«Nei, men kjære deg», sa Anna og snudde seg tilbake mot gangen.

Ikke én dag kunne gå uten at de minnet henne på det.

Det ble stille, bare bruset fra det stadig varmere vannet fylte rommet. Snart glapp den lille hendelen opp, og hun kunne høre skapdørene bli åpnet, én etter én. Ida var på hils med ledelsen allerede den første uken, men fortsatt hadde hun ikke lært seg hvor teposene lå.

Igjen kjente Anna kløen fra hånden. Hun stakk den i lommen. Når den først fantes, var medlidenheten umulig å rømme fra.

«Jeg tenkte på hvordan det var for deg», sa Ida da hun igjen var på plass ved siden av henne.

Anna tok imot den varme drikken, ristet på hodet og holdt kruset inn mot magen. Det som begynte som et kjærtegn, tok snart til å svi innenfor det tykke stoffet. Hun burde sikkert være takknemlig. Likevel ville hun bort fra denne omsorgen, fra disse vakre, triste øynene. Hver gang noen mente de kunne begripe hva det var, dette som nå engang var hennes liv, forsvant det for Anna selv. Alle som sa de forstod hva som hadde hendt henne, forstod det med sine følelser og ord, med sitt eget indre. Og i all denne forståelsen, i alt Anna måtte godta, mistet hun litt etter litt den hun var.

Anna pekte mot lampen uten å snu seg, kjente hvordan lyset i gangen stakk i øynene.

«Nå har de holdt på lenge», sa hun.

Ida kremtet nede fra tekoppen, som om hun hadde gjemt seg der i det varme vannet.

«Jorunn vet hva hun driver med», sa hun.

Anna nikket.

«Er det ingen andre i natt?»

«Det kom et ungt par til vakta rett før du gikk på, men jeg sendte dem hjem igjen. Hun hadde knapt åpning. Var bare redd, tror jeg. Men det kan være de kommer tilbake igjen, for jeg sa det var plass til henne om hun ville ligge over.»

Anna sukket. «Vi skal jo ikke si det lenger.»

Ida ble bratt i nakken. «Sier hvem?» spurte hun.

Anna hevet øyenbrynene.

Ida ga seg ikke. «Av og til kan jeg merke at du er eldre enn meg, altså. Den der enorme respekten du har for Gerd.»

«Det handler ikke om respekt», begynte Anna, men hun følte seg sliten, orket ikke fortsette.

«Jo», avbrøt Ida. «Bare fordi hun er avdelingsleder, må vi gjøre akkurat som hun sier. Det var sånn da vi ble bedt om å gå ekstra helger også. Det var ingen andre som sa et ord.»

Om Anna kjente seg ensom, handlet det ikke det hvor mange som var i berøring med utsiden hennes. Nei, hun drømte om å møte noen som kjempet seg forbi denne utsiden, som trengte seg gjennom, for så å være til stede der inne hvor hun selv var og levde. Dit verken stemmer eller negler rakk.

«Sier du det», sa hun til slutt.

«Ja», sa Ida.

«Ja ja», gjentok hun og tok en stor slurk. «Dere vet vel best, dere unge.»

Ida lo igjen, litt oppgitt denne gangen. «Nei, men det er ikke sånn at vi skal sluke alt», sa hun.

«Nei da», svarte Anna.

«Det er faktisk vi som kan denne jobben.»

Det var hun i det minste enig i. Hun likte egentlig denne siden av Ida, at hun kunne la seg engasjere av den minste ting, og at kroppen hennes aldri klarte å skjule det. Kanskje kunne hun si at hun satte pris på den jobben Ida hadde gjort, for det gjorde hun. Det var Ida som hadde krevd flere heltidsstillinger, og satt seg ned med Gerd og ledelsen da arbeidspresset var i ferd med å slite ut en del av de yngre, de som ikke visste hvordan de skulle spare seg selv og tiden godt nok. Det var likevel et tveegget sverd. For det var nå engang slik at denne jobben var for dem som likte å arbeide. Du måtte lære deg å si nei, men du måtte også lære deg å si ja. Ja, det ordner vi. Ja, det løser vi. Ja, kjære deg, han overlever. Hun så på Ida igjen. Hjertet hennes var umulig å mislike. Likevel skulle hun ønske at det brant like sterkt for arbeidet de faktisk måtte gjøre.

Når de unge først kom, trodde de alt handlet om å redde liv som ellers ville gå tapt. Det kunne ta år før det gikk opp for dem at det betydningsfulle like gjerne kunne ligge et annet sted, i de små oppgavene som først ble kalt rutiner. Hvor mye mening som lå gjemt i arbeidet de trodde de allerede kunne.

Døren til fødestuen gikk opp, og en kvinne på hennes egen alder kom ut på gangen. Anna hevet hånden og vinket, men kvinnen gikk rett bort til mattrallen, fylte opp et hvitt plastbeger med rød saft og helte det i seg før hun fylte begeret på ny. Enda en gang slukte hun drikken, klemte sammen plastbegeret før hun grep om trallen, holdt seg fast.

Det så ut som om hun ba.

«Går det bra der inne?» ropte Ida.

Det rykket til i kvinnen, hun snudde seg, lette frem et smil.

«Å ja, hun er så sprek», sa hun. Ansiktet hennes var blekt og tungt. «Men det tar sin tid.» Hun vendte seg mot trallen, fylte et tredje beger med saft, og det virket som om hun skulle bli stående, men så snudde hun seg mot dem.

«Jeg tror ikke jeg hadde greid det igjen», sa hun.

Ida lo. «Nei, du har vel gjort ditt», sa hun og løftet tekoppen opp mot henne.

Kvinnen sa ingenting, men hevet begeret. De skålte mot hverandre i luften og hele ansiktet hennes tinte opp. Det falt så naturlig for Ida, dette.

Kvinnen var ikke ferdig: «Ja, fjorten timer holdt jeg på, men det føles som om jeg nettopp fikk henne. Og tenk, nå ligger hun der inne og føder selv.»

Så grep det hektiske tak i henne igjen, og hun tømte begeret, småløp bort til døren. Idet den lukket seg bak henne, kikket Anna på klokken som hang over oppslagstavlen.

«Går du av nå?» spurte hun.

Ida trakk opp mobilen og sjekket sin egen klokke. «Ja, men jeg blir sittende en time eller to.»

Hun snudde seg. «Det skal være et nytt møte med rådmannen neste uke, og jeg vil ha forberedt meg. Alle her mener jo at det burde bli oss som får beholde fødetilbudet, men jeg må ærlig talt si at jeg synes det er vanskelig å vite hva jeg skal mene.»

Anna nikket. «Men det har jo bestandig vært her?» begynte hun.

Ida snudde seg mot henne. Anna kunne høre på pusten at det ville komme en ny lekse, så hun løftet hånden opp foran seg. Hvilke meninger de skulle ha, hadde Ida bedre kontroll på enn henne. Etter bare noen måneder i jobben hadde hun gått rett til sykehusledelsen, over hodet på Gerd, og forlangt at en av legene, Gundersen, måtte flyttes bort fra føden. Hun hadde samlet uttalelser fra kollegene, hadde forbundet i ryggen, og det tok ikke lang tid før hun fikk det som hun ville.

Hun beundret Ida for det. Ikke kun fordi hun fikk fjernet en gammel lege som oppførte seg ufint mot pasientene, men måten hun gjorde det på. Den naturlige tryggheten hun hadde. Hun var så sikker i alt, og i møte med den sikkerheten tok Anna seg i å savne noe hun selv aldri hadde hatt, men som hun først nå, dette siste året, hadde oppdaget at hun manglet.

Kanskje var det mot.

«Det der blir vel etter min tid uansett», sa hun.

Ida snudde seg bort, pusten roet seg. «Si ikke det», sa hun. «Du skal se du må stå i det til du stuper.»

Anna lo.

«Det hadde ikke vært meg imot.»

Ida la en hånd på skulderen hennes. Så godt det gjorde å bli rørt ved.

«Det tror jeg deg på», sa hun, før hun snudde seg og gikk tilbake inn på pauserommet.

Anna lente seg mot dørlisten, kjente hvor tung kroppen var. Hun tittet ned i kruset. En mørk, buljongaktig væske hadde samlet seg rundt posen, og hun lukket øynene, helte den kalde, stramme drikken i seg. Hun skulle til å gå for å sette koppen på benken da hun hørte et leven løsne ute i gangen. Det var de elektriske dørene som ble åpnet, men ikke slik de skulle. Nei, noen presset mekanismen opp, nærmest brøt seg inn. Hun ville rope på Ida, men nysgjerrigheten grep henne, så hun bøyde seg frem fra døråpningen og kikket nedover korridoren. En ung mann med åpen jakke kom løpende. Hun fikk knapt tid til å tenke før han stod foran henne.

«Elisabeth … Elisabeth Sand, hvor ligger hun?»

Anna stivnet. Hun klarte ikke se annet enn at munnen hans beveget seg, ansiktet han bar på, hvor mye han lignet på noen.

«Hallo», sa han, og ennå ropte han ikke, men snakket raskt, uforståelig: «Kan du hjelpe meg? Hun føder, det er kona mi.»

Anna fortsatte å stirre på ham, forsøkte å få hjernen til å samarbeide, fortelle seg hvem han var.

Den unge mannen tok et steg frem, veivet hånden foran ansiktet hennes.

«Hallo, hun føder», gjentok han, men Anna svarte fremdeles ikke, fikk det ikke til å henge sammen.

«Kjenner du noen her?» spurte hun i stedet, og idet hun så hvordan øynene hans smalnet, at hele han var i ferd med å spisse seg, brøt en stemme gjennom skodden i hodet hennes.

«Vi trodde ikke du kom», sa Ida raskt. «Hun ligger på rom 206, rett frem der under det røde lyset.»

«Takk», sa han, men ventet ikke på svar, løp bare mot døren.

Ida ristet henne i skulderen. «Er du der?»

«Jeg kjenner ham», sa Anna. «Jeg kjente ham.»

Fremdeles lå Idas hånd på skulderen hennes.

«Føler du deg bra?» sa hun, plasserte hånden over pannen hennes, så tilbake på skulderen.

«Du er varm.»

Anna ristet på hodet. «Nei nei», protesterte hun.

Da begynte det røde lyset å blinke. Ida trakk hånden fra skulderen hennes, men Anna holdt henne igjen.

«Anna, du må gå nå», forsøkte Ida. «Jorunn trenger deg der inne.»

De hørte noen rive opp døren til fødestuen, den unge mannen ropte noe mot dem. Men Anna ble stående. Hun kjente Idas varme synke inn i seg, hadde allerede lukket øynene.

«Ikke slipp meg», sa hun. «Ikke slipp meg igjen.»