Janne S. Drangsholt

Winter i verdens

rikeste land

roman

Tiden er som en understrøm som presser deg fremover, presser oss alle fremover, mot noe vi ikke riktig kan se.

JENNIFER EGAN, Bølle på døra

Audere est Facere.

TOTTENHAM HOTSPUR

1

Det finnes mange historier. Én handler om Bertrand Russell. Mot slutten av en forelesning i ontologi skal en kvinne på bakerste rad ha rakt opp hånden og klaget over at han pratet tull.

– Verden er ikke engang rund, påpekte hun, – den er en flat plate som er plassert oppå ryggen til en gigantisk skilpadde.

– Hva står så skilpadden på, spurte Russell.

Hun ristet oppgitt på hodet.

– Det er selvfølgelig skilpadder helt ned til bunnen!

Noen ganger føltes det som historien sa noe ganske konkret om mitt eget liv, uten at jeg så langt hadde klart å pønske ut hva. Denne bilkøen lignet uansett ikke en skilpadde, men strakte seg heller som en gigantisk pytonslange gjennom landskapet. Helt stille lå den og ventet.

Jeg rotet frem mobiltelefonen og trykket i gang mindfulness-appen, som umiddelbart begynte å mase om betydningen av å «trekke seg tilbake til et sted hvor man kan slappe av og føle seg trygg», samtidig som stemmen understreket at øvelsene aldri, absolutt aldri, måtte «utføres i forbindelse med håndtering av bil».

Jeg fnøs inni meg og valgte øvelsen som het «pusteanker».

Din oppgave er å være oppmerksom på pustens bevegelser i kroppen din.

Jeg kjente etter. Pusten lot seg ikke trekke lenger ned enn til halsen. Klokken på dashbordet viste at det var nøyaktig en halv time til barnehagen stengte.

Bli oppmerksom på hva du måtte kjenne i kroppen din akkurat nå.

Jeg pauset appen og skrudde på radioen, men det var ingen informasjon om hva som forårsaket stillstanden. Bare Sting som sang om marker av gull.

«Kommer så fort jeg kan! Ingrid (Alvas mamma)»

Jeg trykket send og vred rattet over i retning avkjørsel, noe som ledet til intens berting fra tre Audier som var fanget i hver sin eksistensielle krise. Var det dette de hadde betalt for?

Ikke at jeg smilte i Toyota heller.

Tanken på å hente etter stengetid var nok til å få strikken til å ryke.

Dessuten måtte jeg hjem for å sette en gjærdeig, til kveldens familieråd. Agendaen var kort: sommerferien. Jeg visste Bjørnar ville argumentere for Italia, men planen min var å slå et slag for Hellas, av den enkle grunn at Grekenlandet statistisk sett var tretti prosent billigere.

Og vi skulle fikse taket.

Ved husovertakelsen hadde de tidligere eierne nevnt at vi måtte utbedre det «på et eller annet tidspunkt», og flere lange og våte vintre ledet oss til å konkludere med at det tidspunktet var nå.

Derfor planla vi egentlig å holde oss hjemme. Viktig å tenke langsiktig, sa vi. Det er jo nok av ting å finne på her. Og vi går ikke akkurat økonomiske oppgangstider i møte.

Alt dette var vi enige om.

Men utover vinteren møtte vi på ting som gradvis fikk oss til å endre mening. Som uendelig mange og regntunge timer på diverse fotballbaner. Som uendelig lange og poengløse møter i FAU. Enda lengre foreldremøter. Sonemøter. Seksjonsmøter. Kulturskoleforestillinger. Dugnader i barnehagen. Dugnader på fotballen. Dugnader på kulturskolen.

Det avgjørende øyeblikket kom likevel da Ebba fikk velkomstbrev fra ungdomsskolen. Jeg så henne stå der med det nyklipte korte håret og lese brevet med et smil om munnen. Og like etter fikk Alva et tilsvarende brev fra barneskolen.

Det var ikke det at jeg savnet våkenetter, bleiebarn eller smokker.

Men Alva kom sjeldnere inn i sengen vår om natten. Og lukten av gummi og melk var fordunstet fra hodebunnen. Den hadde forsvunnet, sammen med den runde magen og de underlige, korte beina. Nå var hun lang og tynn, og selv om hun lot meg bære seg fra soverommet til kjøkkenet hver morgen, visste vi begge at hun egentlig var for stor for det.

Dessuten hadde jeg fått gamlismage.

Bjørnar og jeg stod på badet da jeg la merke til det.

– Se, sa jeg overrasket, – jeg har fått rynker rundt navlen.

Han gløttet ned mot magen min.

– Og en del svarte hår, observerte han.

– Jeg har svarte hår rundt brystvortene også, informerte jeg velvillig. – Og heksehår på haken.

– Æsj, sa Jenny, som kom inn for å hente sokker, – får alle det?

– Nei, sa Bjørnar, – bare heksene.

Hun betraktet meg med et skeptisk blikk.

– Jeg er ingen heks, sa jeg, – du kan dra meg i håret og sjekke hvis du vil. This is real!

– Det trengs ikke, sa hun, – jeg har allerede merket meg at du ikke bruker hansker.

– Godt observert, sa jeg, – viktig å følge med på hva som skjer. Notere seg hvem som kanskje ikke er den de gir seg ut for å være. Da når du langt.

Hun nikket alvorlig.

– Tenk så liten du kommer til å bli, humret Bjørnar, – du kommer til å være som den gamle damen. Hun som ikke når opp til åpningen i resirkuleringsboksen. Hvilken film er det nå igjen?

– Kieślowski, sa jeg. – De tre fargene.

– Nemlig. Som den lille damen til Kieślowski.

Nå tenkte jeg på den eldgamle og ensomme minidamen mens jeg råkjørte på småveier og vred bilen inn og ut av smug. Og på Alva, som sannsynligvis satt alene og lekte med dinosaurene. Jeg visste at de fleste barna var gått for lenge siden. Det var nesten tomt på avdelingen om ettermiddagen, selv når jeg hentet så tidlig som halv fire. Ofte var det bare tre–fire igjen. Og ingen av lekekameratene til Alva.

Hva slags jobber hadde de, disse foreldrene, som lot dem gå så tidlig? Fantes det hemmelige yrker jeg ikke visste om? Kanskje de drev mikrobryggeri. Eller verksted for reparasjon av klassiske instrumenter. Eller så var de superhelter. Sannsynligvis var de hjemmeværende, hele bunten. Det mest hemmelige av alle yrker. Så hemmelig at man ikke innså selv at det var en jobb.

Jeg kjørte på gult og sjekket klokken igjen. Fire minutter til stengetid. Jeg kom ikke til å nå det. Panikken steg opp fra dypet og gjorde meg svimmel. Jeg trykket i gang mindfulness-appen igjen.

La musklene være som de er og gå videre.

Det var jo tross alt ikke så stressende å kjøre bil. I hvert fall ikke om man senket skuldrene og slappet godt av i den armen som ikke holdt rundt girspaken.

Kjenn etter hvordan det føles. Hvis du ikke kjenner noe, er det også heeeelt greit.

Jeg prøvde å finne ut hva musklene ville, men det var vanskelig å konsentrere seg om noe annet enn dirringen i hodet.

Ny SMS.

«To minutter!»

Vær i det punktet hvor du drar luft inn i nesen.

Alva med store øyne da vi sa ha det i morges. Som strakte ut hendene gjennom det åpne vinduet for å ta på meg en siste gang. Som et slags omvendt versjon av filmen om Dumbo, hvor mammaen så vidt klarer å røre ved barnet sitt med snabelen.

Når det kommer forstyrrende tanker, skal du bare la dem flyte videre.

Bjørnar, som virket så tung da han gikk på jobb i dag tidlig og som godt kunne ha gjort noe helt annet. Kanskje hatt ett av disse hemmelige yrkene. Men som visste at det ikke var lov å tenke slik. Ikke nå. Kanskje ikke noensinne.

Registrer at de er der, og la dem flyte bort.

Ebba, som ikke fant seg helt til rette i en verden som bestod av intriger, klær og selfies. Som bar på en grunnleggende mistillit til andre mennesker og makten de prøvde å vinne over henne. Som satt helt stille hos frisøren og lot det lange håret falle ned på gulvet, uten å bevege en muskel i ansiktet.

Jeg gløttet på klokken.

Pust ut.

Barnehagen var stengt.

Pust inn.

Jeg var offisielt for sent ute.

Pust ut.

Pust ut.

Pust ut.

Alva stod i gangen sammen med en assistent da jeg kom stormende inn.

– Unnskyld, peste jeg, som om jeg hadde løpt hele veien, – beklager så mye. Det må ha vært en ulykke eller noe sånt. Utrolig lang kø. Er det mange som har hentet for sent?

– Nei, sa assistenten, – du er den eneste.

– Virkelig, sa jeg overrasket, – virkelig? Ja, jeg må altså beklage så mye. Nå skal du og jeg komme oss hjem, Alva.

– Fint hvis du kan skrive under her først, sa assistenten og holdt frem et ark og en kulepenn.

– Mamma, si «skjelett».

– Klart jeg skal skrive under. Hva er det?

– Si «skjelett», mamma!

– Det er bot. For å hente for sent. To hundre og femti kroner første gang. Neste gang blir det fem hundre.

– Mamma!

– Vent litt, Alva. Gir du meg bot?

– Jeg har notert på arket at du kom ti minutter for sent.

– Mamma!

– Vent litt nå, Alva! Bot, altså. Klart jeg skal betale. Huff, dette var virkelig dumt.

Jeg rablet noe som lignet på navnet mitt mens tårene vellet opp i øynene.

– Det er bare en regel vi har, meddelte assistenten.

– Regel, ja, kjempelurt. Og unnskyld igjen for at jeg kom for sent. Virkelig. Jeg skjønner ikke hvorfor den køen var så lang.

– Barnehagen må jo betale overtid.

– Klart dere må. Klart. Alva, så skynder vi oss ut. Beklager så mye.

– Mamma, si «skjelett»!

– Vent, sa jeg!

Jeg klarte å holde meg til vi satt i bilen.

– Hvorfor gråter du, mamma?

– Beklager, vennen. Jeg ble så lei meg for at jeg kom for sent. Og så litt for at jeg fikk bot.

– Hva er bot?

– Det er når noen ikke har fulgt reglene og så må de betale penger som straff.

– Må du det?

– Ja. Unnskyld at jeg griner.

– Det går bra. Kan du si «skjelett»?

– Skjelett.

– Rumpa di er på internett!

Hele ansiktet strålte idet hun uttalte rimet, og hun var så vakker og sårbar og forsvarsløs at jeg bare begynte å gråte enda mer.

– Unnskyld, hikstet jeg.

– Det er greit, mumlet hun. – Vil du ha en klem?

– Ja takk.

Hun la de korte, tynne armene om meg, og jeg skjønte at det var feil at hun skulle trøste meg og at det gjorde alt enda litt verre, samtidig som det ikke var mulig å stå imot omsorgen og kjærligheten fra dette lille, store mennesket på seks år.

– Rimer «bot» på «rot»? spurte hun da vi endelig kjørte hjemover.

– Ja, det rimer det også.

Bjørnar stod på kjøkkenet og kuttet vårløk da vi kom inn.

– Dere var sene, sa han.

– Mamma fikk bank i barnehagen, opplyste Alva.

– Bot, rettet jeg.

– Og så begynte hun å grine.

– Grein du?

– Jeg ble så lei meg. Og flau. Og frustrert. Det var ingen andre som hentet for sent. Ingen! Jeg skjønner det ikke. Finnes det en slags hemmelig snarvei? Er de andre foreldrene superhelter?

– Hvor mange ganger har vi hentet for sent i barnehagen?

– Første gang.

– I løpet av ti år?

– Ja.

– OK. Da gidder vi ikke å prate mer om dette. Dessuten hadde jeg ikke snakket så høyt om denne superhelt-teorien. De kan jo være permittert.

– Hva mener du?

– Det er helt sikkert mange av foreldrene i barnehagen som går uten arbeid for tiden. Så jeg hadde ikke mast for mye om dette med å hente tidlig.

Jeg svelget.

– Samtidig med at blodet flyter, sa Bjørnar, – skal vi ha ferie. La oss heller diskutere det.

– Men vi skal vel ha familieråd? Med boller?

– Boller går ut. Det blir for sent. Jeg foreslår vafler. Og Piemonte.

– Men tenkte vi ikke på Hellas?

– Piemonte, gjentok han, med et blikk som tilsa at diskusjonen var over.

Jeg sukket.

– Piemonte, istemte jeg, – det er en bra plan.

– Hva er Piemonte, lurte Alva.

– Det er et sted som ligger i Italia og er kjempefint, sa jeg. – Dessuten har de opptil flere typer vin som pappa liker.

– Men jeg vil til Australia, innvendte hun, – og hoppe med kenguruer.

Hun tok noen hopp bortover gulvet.

– Jeg vil til Japan, sa Jenny, som helt ubemerket var kommet inn på kjøkkenet, – og kjøpe manga og spise ramen.

– Japan er for langt unna, sa jeg. – Og dessuten kommer vi ikke til å forstå hvordan doene virker. Skal vi gå for pappa sitt forslag? To uker i Piemonte?

– Piemonte, gjentok Bjørnar mekanisk.

– Hvem stemmer for Piemonte?

– Jeg stemmer for ramen, sa Jenny.

– Jeg stemmer for månen, sa Alva og snurret rundt, – det rimer på … Hva rimer «månen» på?

– Fint, sa jeg, – da blir det Piemonte. Det blir gøy?

– Gøy, gøy, gøy, gjentok den lykkelige ektemannen min, – Piemonte og piletrær.

– «Gjøk» rimer på «løk,» sa Jenny og forsvant ut av kjøkkenet.

– Si «skjelett», ropte Alva og løp etter.

Etter middag satte Bjørnar seg foran datamaskinen og begynte å lete frem agroturismo og vingårder.

– Se, sa han begeistret da jeg hadde vasket opp og plassert Alva i dusjen, – jeg har allerede funnet to overnattingssteder i nærheten av noen veldig spennende vinprodusenter. De har basseng også.

– Bra, sa jeg.

– To uker med god mat og vin. Italias beste. Vi må bare budsjettere det ordentlig. Finne noen rimelige løsninger. Det kan jo være vi bør skifte ut noen vinduer også, samtidig med at vi tar taket.

– God plan, svarte jeg og bøyde meg ned for å snuse inn lukten av ham.

– Piemonte, mumlet han til skjermen, – andiamo in Italia.

2

Morgenen etter våknet jeg med Bjørnars visjon om piletrær i hodet.

– Italia, sa jeg.

– Mm, mumlet han i halvsøvne, – et rom med utsikt.

Jeg kysset ham i nakken og prøvde å fortrenge stemmen som maste om at vi ikke hadde råd, og at det var et sykdomstegn å være så opptatt av å reise bort. Men det var ikke det at Bjørnar var deprimert. Det var bare … noe. En fornemmelse av at han gikk rundt og tvilte på ting. Bølger og rykk som så vidt var synlige i ansiktet og på kroppen.

Det kunne naturligvis være det som kalles førtiårskrisen.

Denne kvalmende følelsen av at alle mulighetene som en gang lå helt åpne, er i ferd med å forsvinne for alltid i den tunnelen som heter tid.

Denne desperasjonen over å aldri ha nådd det navnløse andre. Skyggen som glir over veggen. Gåten uten løsning. Labyrinten uten sentrum. Det som noen forvirrede sjeler tror de kan fange i form av en yngre kvinne, en båt, en motorsykkel. Eller som de tilbringer store deler av middelalderen med å sørge over.

Og, som en understrøm til alt dette, skammen over å være misfornøyd med én eneste ting. I verdens rikeste land.

Det kom selvsagt ikke til å føre til noe.

Ikke med Bjørnar.

Bjørnar var ikke manisk.

Jeg kysset ham igjen.

– Andiamo in Italia, sa jeg.

Men det var ikke bare dette med Bjørnar. Jobben gikk meg stadig mer på nervene. Det var disse studentene. De lot ikke til å bry seg om hvorvidt verden var flat eller rund, eller om det var skilpadder helt ned til bunnen. Ei heller interesserte de seg for lyrikk fra første verdenskrig.

– Gir dette mening, spurte jeg og søkte med øynene utover i det store auditoriet hvor vi samlet oss til tre forelesninger i uken.

Ingen respons. Studentene var evig oppslukt i strikking, mobiltasting og avislesing.

Jeg trakk pusten og prøvde igjen.

– Synes dere diktene er vanskelige?

Ingen reaksjon.

– Skjønner dere dette med symbolbruk?

Svak latter.

– Hva ler dere av?

– Det er bare helt uforståelig, sa en skjeggas i det bakerste hjørnet.

– Hva?

– Alt. Jeg skjønner ikke noe av det du snakker om.

– Ingenting? Men dere forstår at dette er en nedstigning? At det lyriske subjektet er på vei ned i underverdenen – til helvete? Akkurat som Dante? Og at han treffer sin egen dobbeltgjenger i form av den tyske soldaten han nettopp har tatt livet av?

– Egentlig ikke.

– Nei?

– Nei.

– Men dette er jo ikke symbolikk engang. Det er det som faktisk står i diktet. Se her, «jeg er fienden du drepte, min venn»! Og han klatrer fysisk ned i underverdenen. Ved hjelp av en stige. Det ser du?

Han trakk på skuldrene.

– Jeg vet ikke helt.

– Vet ikke?

Jeg skrev bokstaver på tavlen. Jeg tegnet. Jeg gestikulerte og ropte og hoppet opp og ned.

Ingenting.

– Ta med bøkene neste gang, ropte jeg til ryggene som forsvant ut av auditoriet og trakk meg tilbake til kontoret, hvor en stor bunke konteeksamener lå og ventet. Forrige semester strøk nesten hele kullet. Sensurarbeidet hadde ført til korte, men eksplosive utbrudd av eksistensiell angst, og i mine mest sårbare øyeblikk var jeg alvorlig bekymret for at forelesningene faktisk var fullstendig innholdsløse, og at en slags ond tvilling pleide å ta plassen min og prate dritt i tolv lange uker.

Det var heller ingenting som tydet på at forskningen min var noe å skryte av.

– Jeg skal være ærlig, sa instituttleder på forrige medarbeidersamtale, – den zombieforskningen din er ikke akkurat min kopp med te, som dere anglisister sier.

– Tehom, rettet jeg.

Hun trakk på skuldrene.

– Kopp med tehom. Uansett representerer det ikke en type forskning vi som institusjon satser på. Slagordet vårt er tross alt innovasjon. Da kan vi ikke gi masse forskningstid til mennesker som studerer spøkelser og desslike.

– Nei, sukket jeg, – vi kan vel ikke det.

For noen år siden ville jeg protestert og innvendt at tehom ikke hadde det minste med zombier å gjøre. Kanskje jeg til og med ville forklart at tehom er det store dypet, som gjør seg gjeldende allerede i første kapittel av Bibelen. Som ligger som seg selv, i fullstendig mørke, og representerer den typen kaotisk enhet vi noen ganger møter på i visse metaforiske representasjoner innenfor poesien. Og at det absolutt var meningsfullt.

Det ville jeg muligens prøvd å forklare.

Men ikke nå.

Kreftene hadde tatt slutt.

Dessuten var jeg etter hvert blitt klar over at løsningen slett ikke lå hos instituttleder. Den lå i eksterne midler. Med penger fra utsiden var man usårbar. Det visste jeg, det visste hun, og det visste alle. Og akkurat nå lyste programmet Kulturutvikling og kvalitative prosjektunderlag, bedre kjent under det uheldige akronymet KULPUL, ut midler. Med et godt prosjekt kunne det sikre flere års forskningspermisjon, og kanskje til og med en og annen PhD-stipendiat.

Og jeg hadde et godt prosjekt.

Ideen dukket opp under en joggetur. Ikke fordi jeg var i flowsone. Jeg kom aldri i flowsone. Tankekjøret tok aldri pause. Det var derfor jeg alltid løp til musikk.

I’m looking at the man in the mirror. I’m asking him to make a change.

Dobbeltgjengeren.

Denne andre som både er underlig kjent og absolutt ukjent. Som skaper uro gjennom å utfordre det viktigste prinsippet i vår kultursfære, nemlig tanken om individualitet og autonomi. For hvis det bare finnes ett jeg, hvem er da det mennesket der borte? Tilsynelatende helt identisk og likevel fremmed?

Disse spørsmålene skulle jeg utforske i britisk etterkrigslyrikk, med utgangspunkt i Ted Hughes’ Gaudete, hvor en prest ble fanget i underverdenen og en trestamme tok hans plass. Ingen la merke til ombyttingen, men konsekvensene var katastrofale i en verden hvor menneskene allerede var plaget av indre splittelse. Endepunktet skulle bli Alice Oswalds Dart, hvor subjektet alltid allerede var oppdelt, i forskjellige strømmer av vann og uendelig mange møter med mennesker, steiner, myrlandskap og trær, og til slutt ble en del av det store og uendelige havet. Der alt hadde sin begynnelse – i det kaotiske tehom.

Det var et strålende prosjekt. Men jeg måtte ha tid til faktisk å sette sammen søknaden, og den tiden fantes ikke på arbeidsplanen – heller ikke i dag. Disse kontene, for eksempel, skulle vært sensurert for lenge siden. De ble lagt i posthyllen først etter vid intern sirkulasjon og hadde vært innom flere personer på både nordisk og historie før de endte opp hos meg.

Og nå skulle de ferdigstilles innen lunsjtid.

De skulle, men ville ikke.

Verken etter én, to eller tre timer.

Etter hvert begynte jeg å mistenke svart magi, som den gryten som ustanselig kokte grøt. Eller den onde tvillingen. For det var ingenting her jeg kunne huske å ha fortalt dem.

Jeg trakk pusten og ringte studentkoordinator.

– Har du fått inn evalueringene av litteraturkurset mitt?

Hun dro litt på det.

– Fått og fått, fru Blom.

– Har du eller har du ikke?

– Jeg har fått dem.

– Hvordan var de?

– Tja … som vanlig, vil jeg si.

– Middels?

– Litt under.

– Litt under middels?

– Ja.

– Noen kommentarer?

– Noen få.

– Hva da?

– De sier at du er engasjert.

– Engasjert?

– Ja.

– Hva mer?

– Noen synes kanskje at du er litt for engasjert.

– For engasjert?

– De er muligens ikke like interessert i litteratur som deg.

– Ikke like interessert?

– Nei.

– Men de har valgt dette studiet selv.

– Ja.

– Er ikke det litt rart?

– Rart og rart, fru Blom.

– Hvordan vurderes mitt kurs i forhold til andres?

– Andres?

– Ja, kursene til Peter og Frank, for eksempel.

– Det blir litt under middels.

– Litt under deres kurs?

– Ja, litt under middels på hele linjen.

– I forhold til alle de andre?

– Ja, en del under middels. Sånn jevnt over.

– «Over» rimer på «sover», sa jeg.

– Hva sa du?

– Ingenting.

Jeg la på og stirret inn i den svarte dataskjermen, hvor den onde tvillingen satt og så underlig fortvilet ut. Jeg tegnet en stor F på eksamensoppgaven som lå foran meg og gikk bort til sjokoladeautomaten utenfor forelesningssalen, hvor en av de mest strikkeivrige studentene stod og hang.

– Så fin du var i dag, da, Ingrid, utbrøt strikkejenta.

– Hva?

– Du var så fin! Med skjørt og greier.

Forvirret kikket jeg nedover kroppen min. Skjørtet var innkjøpt på ungdomsavdelingen til H&M og var kanskje litt snaut.

– Litt kort skjørt, mumlet jeg.

– Nei, nei, aldeles ikke kort. Bare kjempefint!

Hva i alle dager kunne ligge bak dette? Det plaget meg hele veien fra jobb og videre til barnehagen og så hjem. Men det plaget ikke Bjørnar.

– Kanskje hun bare syntes du var fin, mumlet han og skrev videre på e-posten til et agroturismosted, – dette ser lovende ut. De har en superb vinkjeller. Og bra restaurant. Bib Gourmand. Det virker som de tar imot barn også.

– Håper de har ledig, sa jeg, – men tilbake til det vi snakket om: Tror du det var en pity like?

– Hva mener du?

– Sånn som på Facebook. Når noen legger ut bilde av et grisestygt håndarbeid. Eller ti bilder fra en ferie som bare ser uendelig trist ut. Da gir man gjerne en pity like for å være grei. Eller fordi det er så deprimerende at man ikke holder ut. En pity like nøytraliserer begredeligheten i håndarbeidet eller den mislykkede ferien eller hva det nå måtte være.

– Aldri hørt om det.

– Du har aldri gjort det?

– Naturligvis ikke. Og hvorfor skulle noen gi deg pity likes?

– Hallo? Nevnte jeg «under middels»? Ingen liker forelesningene mine. Alle synes jeg er anti-interessant! Og nå er det tydeligvis også noen som synes synd på meg. På grunn av den latterlige entusiasmen min.

– Jeg trodde du likte å forelese. Har du ikke pleid å få gode tilbakemeldinger?

– Før, jo. Men dette er Snapchat-ungdommer. Og de liker meg tydeligvis ikke. De synes sikkert jeg er langtekkelig og langsom. Og hvis jeg skal få pity likes på skjørtet, tror jeg faktisk ikke at jeg orker å jobbe der lenger.

– Kanskje du kan ta frem de hullete buksene dine. De er det ingen som kan si er fine, uansett hvor synd de synes på deg.

– Noe må i hvert fall gjøres.

– Jeg håper virkelig dette stedet har ledig. Se på menyen.

Han trykket frem fristende bilder av kanin i barbaresco, ravioli med kalvekjøtt, hasselnøttkake samt fristende glass med spumante.

– Jeg gleder meg sånn, jublet jeg.

– Men vi må kontakte et byggefirma, sa Bjørnar, – og få et overslag på taket. Slik at vi vet hvor mye vi har å rutte med. Jeg har nemlig sett på et annet hotell også, men det er litt dyrere. De har restaurant med Michelin-stjerne.

– Bra, sa jeg og svelget.

– Jeg ringer dem i morgen. Hvis det er en akseptabel pris, kan vi kanskje unne oss tre uker. Det har vært så travelt i år, og jeg kunne virkelig tenke meg et lengre avbrekk. Ta med masse bøker. Lære Alva å svømme. Snorkle med Ebba og Jenny.

– Enig, istemte jeg, – hvis vi klarer å gjøre det rimelig. Tre uker over middels og uten pity likes. Det blir makeløst!