Birger Emanuelsen

Jeg skal beskytte deg

Roman

Jeg lærer ulven å ule lavt

Jeg lærer spurven å oppsøke høken

i den tro at fugl er fugl

Georg Johannesen, 1965

Oslo/Zimbabwe

1

Volden starter ikke ved at et eller annet tilfeldig menneske begynner å skyte.

Heldigvis, skrev jeg i parentes, i et forsøk på å mildne tilbakemeldingen. I evalueringsrunden etter jul hadde flere av elevene sagt at jeg kunne framstå unødvendig hard. Denne besvarelsen burde heller ikke irritere meg, den var langt over gjennomsnittet god, men selv fra klassens sterkeste elev måtte jeg altså lese en nyoppusset fortelling om skuddene i Sarajevo. De var så grenseløst uoppfinnsomme. Krigen kom fordi Gavrilo Princips lege allerede hadde dømt ham til døden ved tuberkulose. Den unge gutten var ikke bare gjort farlig av ideene han bar på, men også fordi han på et personlig plan hadde oppgitt alt håp. Således ble Europas skjebne skrevet i det øyeblikket han gjennom de høye og buede kafevinduene ved den latinske broen fikk øye på erkehertugen og kjerringa ute på gata. Hver bidige besvarelse fortalte en variant av dette! De kunne i det minste ha prøvd å etterape det jeg hadde sagt, at den virkelige årsaken lå forut for skuddene. I angsten og ydmykelsen, i sinnet som vokste med hverdagens fornedrelser og lagdeling. Hvordan kunne de ellers våkne med lysten til å drepe noen, de som kjempet alle disse krigene før oss? Våre besteforeldre og oldemødre var også opplyste europeere. Saktmodige bønder, skikkelige arbeidere, snille mødre og søstre. De var ikke andre mennesker enn oss. De pustet i den luften som fantes, gikk i skogene, snakket med de ordene noen hadde innrømmet dem. Kanskje var det språket som gjorde det vanskelig å beskytte seg mot det dyriske hordeinstinktet som foldet seg ut på innsiden. Derfor våknet ikke hatet ved smellet fra et skudd, men vokste sakte og lydløst, som et gresskar innenfor kraniet. Da skuddene endelig kom, var knivene allerede kvesset. Noe slikt kunne de vel skrive! For de pyntelige kontoristene og blomsterselgerne og kjærestene og naboene, de gode gudfryktige menneskene, var klare til å rive hverandre i stykker. Utmattet av hat og redsel, oppspilt av sinne og hevn, så de ikke krigen som punkterte kropper, ikke som lukkede øyne, men som en bred vei mot et lysere land.

Da jeg ba mine sytten- og attenåringer skrive en kreativ tekst om årsakene til første verdenskrig, i tråd med rektor Auds pålegg om tverrfaglige opplegg, ville jeg i det minste at noen av dem skulle skrive noe annet enn den jævla wikipediahistorien.

Noe jeg ikke visste eller forstod.

Det burde ikke gjøre meg irritert, ikke sint, de fleste gjorde sitt beste. Jeg klarte likevel ikke begrense meg, elevenes velfungerende latskap åt forsvarsverket, og da jeg hørte plinget og så meldingen fra Karsten dukke opp i hjørnet av skjermen, hadde jeg ikke lenger noe å beskytte meg med. Selv om jeg visste jeg burde konsentrere meg om arbeidet, at jeg burde holde igjen og begrense meg, at det bare fantes mer irritasjon i det han delte, slapp jeg meg og klikket på lenken.

Nettleseren hengte seg opp, jeg måtte inn i innstillingene og åpne adressen, som stod oppført på den etter hvert lange listen over sider jeg ikke tillot meg å besøke fra jobbmaskinen. Da den endelig åpnet, forstod jeg hva jeg så. Jeg satt under de brede ventilasjonsrørene på lærerværelset og kjente temperaturen i det ytre hudlaget stige, det knitret høylytt i hodet, og fra skjermen lyste det i rødt og sort og hvitt: et nytt terrorangrep i Paris. Jeg klikket meg inn og leste den foreløpig korte saken, lot meg styre av refleksene, åpnet dyplenken videre til den franske tv-stasjonen, leste overskrifter og så etter bilder helt til bevisstheten tok meg igjen, tvang meg til å legge siden ned. Jeg ble sittende foran skjermen og trippe med føttene. Hodet hadde allerede tatt fyr, jeg merket det, at det begynte igjen, og jeg beit meg i leppa, holdt på helt til jeg kjente tennene var i ferd med å synke gjennom huden.

En ny melding dukket opp fra Karsten: «Så du det?!»

Først klikket jeg den bort, men hodet stanset ikke, og jeg åpnet vinduet igjen, svarte: «Faen meg sjukt! sitter og leser stiler om første verdenskrig – det slutter jo aldri.»

Nesten umiddelbart kom det tilbake:

«Er jo helt vilt! bare meia inn i en folkemengde.»

«Skjer garantert i Oslo før sommeren», skrev jeg, kikket rundt på lærerværelset, ingen kolleger så ut til å ha fått det med seg, de satt foran pultene sine, fordypet i sine egne maskiner.

«De holder gisler, det der kommer til å bli mye verre.»

Jeg kunne se han strevde med et svar, de tre punktumene dukket opp og forsvant flere ganger. I stedet for å vente tok jeg opp telefonen og sendte en melding til Vilje. Spurte om hun kunne hente Andreas. Jeg kom til å bli forsinket, og de måtte bare lage middag uten å tenke på meg. Jeg vet ikke om jeg engang trodde det ville gå, hun var igjen i sluttspurten med et prosjekt og måtte nok sitte lenge. Det var regelen vår. Hun skulle få jobbe, jeg skulle ta Andreas. Samtidig måtte hun vite hvordan jeg reagerte på slike angrep, at jeg ble fastlåst og beslaglagt, og om jeg ikke passet på, forsvant jeg inn i nyhetsdekningen og oppdateringene og rapportene. Jeg ville ikke overdrive, ville ikke si at det skjedde hver gang noen ropte om terror, hver gang en eller annen ung mann brente seg inn i vår felles offentlige bevissthet, men jeg så det allerede nå, dette angrepet i Paris var stort, et av de betydningsfulle.

Jeg lot samtalevinduet stå åpent noen minutter, men da det ikke kom flere meldinger, åpnet jeg livestreamen fra France 24. Stemmen til det kvinnelige nyhetsankeret var hektisk, som om hun ikke fant de riktige ordene, og selv om jeg heller ikke forstod alt hun sa, ble jeg bare sittende og se på, tenkte ikke, følte ingenting, strammet bare kjevene og ventet på den deilige kilingen da spissen på hjørnetannen endelig trengte inn i leppekjøttet.

2

Alarmen dirret i lommen, og selv om jeg ville bli sittende, lukket jeg skjermen og reiste meg. Gjentok for meg selv det Aud hadde sagt, at jeg burde delta på lunsjen, bidra til arbeidsmiljøet. Vi var en liten skole, og det tok seg dårlig ut at jeg ble sittende for meg selv. Jeg var ansatt på tredje året, og hadde selvfølgelig merket det, at jeg ennå ikke var en fortrolig, at kollegene heller søkte mot andre når de tok ordet over lunsjbordet.

Jeg åpnet radioappen på mobilen, lot en øreplugg henge i og gikk inn på pauserommet. Ville helst forsvinne rett bort til kaffetrakteren og bli stående der noen minutter før jeg kunne snike meg ut igjen, men så fort jeg åpnet døren, reiste Aud seg og vinket meg bort, de andre kollegene kikket så vidt opp, de var allerede i gang med quizen.

«Jon, denne kan vel du: Hvilken norsk forfatter debuterte med romanen Glomma brenner?»

Jeg åpnet mitt beste smil, trakk på skuldrene, pirket tungen mot såret, det hadde sluttet å blø. Siden jeg underviste i norsk, var det dyrket fram en forestilling om at jeg burde kunne svare på alle litteraturspørsmålene.

Karl lente seg inn mot bordet. Hele den store inspektørkroppen hans hvilte mot kanten.

«Jeg er ikke sikker, men tror det kan være Edvard Hoem», sa han, før han lente seg tilbake.

Han svarte stort sett alltid Edvard Hoem når det handlet om norsk litteratur. For uansett om det stemte eller ikke, ga det ham anledning til å fortelle historien om den gangen han møtte Hoem i foajeen på Det norske Teatret og gratulerte ham med Bjørnson-året.

«Har dere sett nyhetene fra Paris?» spurte jeg da jeg satte meg ned.

«Ja, det er grusomt», sa Aud.

Hun hadde undervist i samfunnsfag før rektorjobben slukte henne, og jeg hadde lagt merke til det ved flere anledninger, at hun la stolthet i å være oppdatert.

«Jeg sitter og hører på nå», sa jeg og pekte på ørepluggen. «De har tatt gisler i en butikk, det virker som om det er fullt kaos der nede.»

Karl brettet sammen avisen, lente seg bakover i stolen og sukket. «Jeg skjønner ikke hvordan du orker. Det er jo det samme hver gang.»

Karl var både det beste og verste ved kollegene mine. Han underviste i engelsk og historie, hadde magistergrad, en faglig sjel. Jeg visste også at han engasjerte elevene, at han hadde omsorg for dem, ville det beste med timene. Men han hadde forelest over de samme kulepunktene i tjue år, sikkert mer. Han kunne stoffet så godt, hvilte så trygt i det, at han hadde tømt den en gang nysgjerrige kroppen for interesse for det som beveget seg utenfor hans kunnskapsområde.

Nå snudde han seg mot de andre ved bordet. «Er det ikke? Det samme hver gang?»

Humringa bølget mellom dem.

«Ikke helt det samme, da», sa jeg da de stilnet. «Forrige gang var det i København.»

Den unge spanskvikaren begynte å le. Karl holdt blikket mitt, men ventet til det ble stille før han svarte meg. Jeg hadde sett ham gjøre det samme i klasserommet.

«Men Jon, hva hjelper det at du bryr deg? Eller at vi bruker tid på det her og nå? Terror er en del av menneskets historie. Det er ikke noe nytt, dette her. I går døde det sikkert flere folk i trafikken.»

To av de eldre kollegene nikket av poenget, og jeg kjente det allerede da, at noe var på vei til å løsne i meg.

«Det er forskjell på en ulykke og at unge uskyldige mennesker blir slaktet ned i nabolanda våre», sa jeg.

«Jeg sier ikke at det er det samme», begynte han, virket overrasket over at jeg tok til motmæle. «Jeg sier bare at jeg ikke synes det er noe vi trenger å bruke lunsjen på …»

«Nei, for all del», sa jeg. «Det er mye viktigere å få avklart om Edvard Hoem skrev Glomma brenner. Det må vel i så fall være hans eneste bokmålstittel?»

Det siste kom ut altfor skarpt. Jeg mente egentlig å være morsom. Ordene ble hengende over lunsjbordet, og igjen la jeg merke til det, at ingen av dem møtte blikket mitt. Et øyeblikk vurderte jeg å be om unnskyldning, si at jeg ikke mente noe vondt med det, men før jeg rakk å si noe, tok Aud ordet.

«Opplevde ikke du noe sånt? Ble ikke du …»

Jeg satt helt stille, men klarte tydeligvis ikke skjule raseriet, for hun stanset midt i setningen. Hun så redd ut. Det var fem år siden jeg kom hjem fra Zimbabwe. Det var ingen grunn til å snakke om det i denne sammenhengen. Jeg hadde fortalt det til Aud i fortrolighet. Under intervjuet hadde hun spurt hvorfor jeg hadde hull i CV-en, og uten helt å ha planlagt det, begynte jeg å fortelle om hva som hadde skjedd på klinikken. Jeg hadde ikke ment å si at hendelsene hadde traumatisert meg, men jeg kunne merke at det gjorde fraværet mitt lettere å forstå. Derfor hadde jeg vel ikke korrigert inntrykket hennes altfor mye. Jeg visste at flere av kollegene kjente til det. Det gjorde meg for så vidt ingenting. Men at hun skulle sitte her i lunsjen og snakke om det, som om hun forstod noe som helst, gjorde meg sint.

Karl sank mot bordet igjen.

«Beklager, Jon. Det glemte jeg.»

Ansiktet hans var mildere nå, i alle fall på overflaten. Men det rykket og nappet i det, som om noe dypt i ham gjorde opprør mot denne forståelsen han viste meg, og det raske sinnet i meg, det som hadde vist ryggen etter Auds kommentar, det som alltid skramlet fra innsiden, reiste seg nå som et dyr. Jeg kjente hvordan huden ble varm, det sved nesten, lysken begynte å brenne og klø, og jeg måtte stramme leggmusklene, holde igjen, for alt jeg ville, det eneste kroppen min ropte om lov til, var å plante den knyttede neven i fjeset hans, hamre den falske medlidenheten ut av det, til det ikke var mer ansikt igjen.

3

Inne på lærerværelset igjen ble jeg stående med lukkede øyne foran pulten og vente på at maskinen skulle starte. Jeg gikk gjennom ritualet, trikset jeg hadde funnet på en nettside om familievold, forsøkte å huske den gamle skoleveien min, se den for meg, og det hjalp, jeg tvang sinnet tilbake. Jeg åpnet øynene, så mitt eget speilbilde stirre tilbake som forråtnelse i den sorte skjermen. To kolleger satt borte ved nødutgangen, de hadde ennå ikke oppdaget meg.

Det vibrerte i lommen, det var en melding fra Vilje:

«Jeg har lang dag i dag, dessverre. Skylder deg en!»

Og så, bare noen sekunder senere, som om hun kom på det for sent:

«Prøv å styre unna nyhetene … grusomme ting i Paris.»

4

Seks uker etter at jeg kom til Zimbabwe, opplevde jeg et jordskjelv. Det første noensinne registrert i landet. Tidligere hadde mindre rystelser slått innover grensen lenger sør, det samme hadde hendt i de nordvestlige områdene, men aldri på denne måten, aldri fra forkastninger i deres egen faste grunn. Hundre andre historier fantes sikkert fra den dagen, men når jeg forteller at jeg bar Destiny ut fra det lave murhuset hun og moren delte, det som lå rett ved siden av bungalowen min, er det fordi hendelsen så lenge var hemmelig.

5

Bare minutter tidligere hadde jeg våknet av et underjordisk bulder. Skjelvet forårsaket alle slags svingninger, grov seg gjennom løse jordlag og gjorde uorden. Noe hadde løsnet i dypet, jord brøt av i mindre skred, andre steder stod grunnvannet i meterhøye søyler. Det hele varte ikke mer enn et par minutter. Men sprekkene i marken fikk fundamentene til å svikte, og selv om de raskt ville lukke seg, som sår i ansiktet, var skaden allerede gjort.

Fuglene merket det først, lettet fra trærne, etter dem kom landdyrene, jordene fyltes av rauting, folk ble vekket av hunder som klorte malingen av dørene. Mange kom seg ut. Noen fikk murstøv i munnen og øynene, andre hørte glass og tallerkener knuse over gulvene, atter andre våknet av drønnet i skjelvet. De fikk dratt barn og gamle opp av sengene, fant dører og vinduer og stormet ut, for selv om de ikke visste hva som skjedde, forstod de at hjemmet ikke lenger var trygt. Noen få ble slått i hjel av murblokker. En eldre mann kom seg aldri opp fra sengen, i drømme fikk han hele taket over seg.

Vi ble sittende i den varme grusen på utsiden av huset. Ingen av oss sa noe. Hønene hadde landet igjen, plukket uforstyrret rundt oss. Destinys mor het Maude, hun arbeidet på kjøkkenet på klinikken, innenfor gjerdet. Nå holdt hun rundt den voksne datteren sin, sang lavt på en melodi de begge kjente, mens øynene lette over landskapet.

«It’s an earthquake», sa jeg, prøvde å høres rolig ut.

Maudes blikk forsvant ut mot jordene og marken på utsiden av porten, Destiny frigjorde seg fra grepet. Kroppen hennes hadde vært tyngre enn jeg hadde forventet, det var så vidt jeg klarte å bære henne alene, og selv om luften var varm, hadde huden hennes vært merkelig sval, slik Viljes kunne være.

Hun rettet seg opp, vi ble sittende i hver vår stillhet og se på hverandre, som på forskjellige sider av forsterket glass. Lyset fra utelykten rødmet i det smale ansiktet hennes, og de markerte kinnbeina gjorde henne nesten gutteaktig. Det så ut som hun ville si noe, munnen gled halvt opp, men hun stanset. Først da hun trakk den hvite T-skjorten nedover, prøvde å få det tynne plagget til å skjule de ubeskyttede lårene, snudde jeg meg bort.