Rebecca Wexelsen

Hotell Montebello

Roman

Til Teti og Stein Morten

Vi beveger oss mot krematoriet med en hastighet av 24 timer i døgnet.

TOR ÅGE BRINGSVÆRD

Vi skal forsvinne med et rykk, helst mens vi sover. Det må være lenge til og skje uten forvarsel. Først når vi ikke har tenkt på døden på mange år, når vi nesten har glemt den, skal den inntreffe. Vi kommer ikke engang til å legge merke til at hjertet, uten forvarsel, slutter å banke. Bare et lite rykk i øyelokkmuskulaturen.

Et stønn, som når vi er i ferd med å våkne.

Så skal alt være glemt.

Det startet med at jeg kjente en kul i halsen.

Jeg hadde følt meg sliten lenge før jeg oppdaget den. Jeg kunne sovne, på lesesalen, for eksempel, bli borte i flere minutter av gangen for så å våkne med et rykk og ansiktet klistret mot lesepulten. Men det bekymret meg ikke, ikke egentlig. Rundt meg lå de andre studentene strødd slapt og siklende over lesesalsplassene som våte blader på asfalten om høsten. På lesesalen må alle før eller senere gi etter for søvnen. Men det var noe mer. Hver dag var som å våkne til en bakrus som ikke gikk over; kroppen var et vedheng som ble tyngre og tyngre å drasse rundt på. Veien opp til Blindern kjentes endeløs, jeg måtte slepe meg opp trappene på UB og var svimmel og utslitt allerede før jeg hadde åpnet pensumbøkene.

Det ble vanskeligere å konsentrere seg. Ordene festet seg ikke lenger. Jeg satt på realfagsbiblioteket og leste emnebeskrivelsen til introduksjonskurset i astrofysikk om og om igjen:

This part is constructed as a space mission to another planet. Each student is given a random seed value which gives you access to a randomly generated solar system with randomly generated planets. You are given a home planet and can choose a planet you want to visit.

Først trodde jeg det var en fettkul. Hvis jeg bøyde hodet mot venstre, kunne jeg kjenne den som en klump som presset mot kjevebenet. Bøyde jeg hodet bakover, kjente jeg huden stramme seg over den, som om noe hadde satt seg fast i kjeven og presset på, en potetbit på avveie. Jeg kunne svelge hardt flere ganger i håp om at den skulle forsvinne av seg selv, men om noe kjentes det bare som om kulen vokste seg større.

Først syntes den ikke utenpå, men etter hvert kunne jeg se antydninger av den i speilet, kjeven som ble en anelse mer asymmetrisk for hver dag. En liten forhøyning i ansiktets topografi.

Jeg hadde ikke sett fastlegen min siden jeg en gang i åttende klasse hadde så sterke magesmerter at mamma ringte legens privattelefon sent om kvelden og nærmest tvang ham til å ta en taxi hjem til oss for å undersøke meg. Det mamma var sikker på var en livstruende blindtarmbetennelse som hvert øyeblikk ville komme til å eksplodere og forårsake min død, viste seg simpelthen å være luftsmerter kombinert med at en ekstra kraftig menstruasjon var nær forestående.

På vei til legekontoret satt jeg på trikken og så de samme gatene og bygårdene jeg hadde sett hundrevis av ganger før, gli sakte forbi vinduet. Jeg var ikke engstelig.

Legen åpnet døren og vinket meg inn med en trøtt håndbevegelse.

– Etter deg, sa han og subbet etter meg inn på kontoret iført frottétøfler med legekontorets logo brodert med blå løkkeskrift over vristen. Han måtte for lengst ha overskredet pensjonsalderen.

Han sa ikke så mye, kjente på halsen min og stilte meg en rekke generelle og irrelevante spørsmål som stort sett dreide seg om menstruasjonssyklusen min og hvordan jeg hadde det sosialt. Deretter ble det tatt blodprøver, bare for å utelukke. Han sa ingenting om hva som egentlig skulle utelukkes, så jeg spurte heller ikke.

Etterpå gikk det flere dager uten at jeg tenkte på kulen overhodet. Jeg gikk på forelesninger, jeg leste pensum, jeg drakk billig studentkaffe i kantinen og billig øl alene på hybelen. Jeg forsov meg, jeg skulket, jeg kjøpte bøker jeg ikke trengte, jeg gikk på matiné på Gimle kino og så en tysk film om griser. Jeg hadde nesten glemt hele fettansamlingen da de ringte fra legekontoret.

Men ikke engang da legen nektet å gi meg prøvesvarene over telefonen, ble jeg bekymret.

Det var ikke før jeg satt i konsultasjonsrommet i underetasjen av Radiumhospitalets pasienthotell og noterte meg at det var flere leger til stede, at jeg begynte å tenke på døden. Jeg så fra den ene til den andre, de alvorlige uttrykkene i ansiktene deres. Jeg hadde ikke sett sånne uttrykk før. Det gikk opp for meg da at det jeg så i blikkene deres, var medfølelse av typen bare dem som nettopp har fått en dødsdom, fortjener.

– Nina, det er kreft, sa den peneste av legene.

Hun var ung, sannsynligvis nyutdannet, og hadde lyst, silkeblankt hår som falt i englemyke bølger ned over skuldrene. Legene som sto bak henne, var eldre. De sa ingenting, nikket bare. Jeg oppfattet at det ikke var meg, men den unge legen de nikket til, trolig som en oppmuntrende bekreftelse på at hun hadde levert beskjeden til meg på en korrekt måte.

Så gjennomgikk hun hva jeg kunne forvente. Jeg ble vist brosjyrer og små videosnutter på YouTube. Det ble forelest og repetert i kulepunkter: statistikker, prognoser, bivirkninger. Jeg fikk et hefte med telefonnumre jeg kunne ringe dersom jeg hadde behov for noen å prate med. Legen ga meg kart over Radiumhospitalet og sykehusområdet, og en bunke med matkuponger som kunne fornyes ved simpelthen å be kantinepersonalet om å kopiere opp flere. Jeg ville komme til å måtte klippe kupongene fra hverandre på egen hånd, da de ble kopiert opp på A4-ark og personalet ikke bestandig hadde tid til å gjøre det, men dersom jeg trengte en saks, kunne jeg naturligvis få tilgang til det. I resepsjonen på hotellet hang det dessuten en saks ved oppslagstavlen, den var tilgjengelig for alle, men den var riktignok knyttet fast med hyssing.

– Veien til vellykket behandling kan være lang, sa Den peneste.

Det var tydeligvis noe man sa uansett hvordan prognosene var, for de eldre legene tok til å nikke igjen. Det de mente, var at jeg etter alt å dømme kom til å stryke med et eller annet sted på den veien. Jeg kunne se det på Den peneste, hvordan hun flakket med blikket, ikke orket å feste det på meg. Som om hun var redd for å bli smittet av stygghet og sykdom hvis hun så direkte på meg for lenge av gangen.

– Du kan bo på hotellet under behandlingen hvis du ikke bor i nærheten. Bor du i nærheten?

– Nei, løy jeg.

– Har du foreldre som bor i nærheten?

Jeg nølte. Verken tanken på å flytte hjem igjen til mamma eller tanken på å være alene i hybelleiligheten var spesielt fristende. Og jeg visste ikke engang hvor pappa holdt til for tiden.

– Nei, sa jeg.

Rommet mitt vender ut mot et skoglandskap. Jeg tror det er nøye planlagt, at utsikten skal ha en viss effekt på pasientene, holde optimismen oppe. Det eneste jeg har med meg, er klærne jeg oppbevarer i en ryggsekk som jeg har plassert under vinduet. Ellers er rommet tomt, bortsett fra et eksemplar av Bibelen og Cappelens konversasjonsleksikon jeg fant i den øverste skrivebordsskuffen.

Det er tidlig. Jeg fikk ikke sove i natt, lå bare og tenkte på døden. I konversasjonsleksikonet leste jeg at døden kan inntreffe for en hel organisme, eller bare deler av organismen. Det betyr at man kan leve videre til tross for at et eller flere organer i kroppen dør. Jeg har en pågående borgerkrig i min egen kropp. Som organisme forsøker jeg å tilintetgjøre meg selv.

Jeg leste også at omtrent elleve tusen mennesker dør av kreft i Norge hvert år. Det er nærmere halvparten av alle studentene ved Universitetet i Oslo, målt i tall. Hver dag etter forelesningene har jeg sittet i kantinen på Frederikke og sett dem bevege seg rundt meg, forbi meg, stadig like fremmede. Som å sitte midt i en maurtue og med ett innse at jeg ikke er en av maurene likevel.

Jeg står opp og tar heisen ned i første etasje for å lete etter frokost. I en av brosjyrene jeg fikk utdelt, står det at det serveres fellesmåltider fire ganger om dagen, og at kantinen alltid er åpen hvis man vil spise utenom måltidene. Men det sto ingenting i brosjyren om hvor kantinen ligger.

Det sitter ingen i resepsjonen. Jeg går ut. Det har så vidt begynt å lysne, og jeg registrerer at prydtrærne, som ser ut til å være plantet litt tilfeldig rundt på området utenfor hovedinngangen, allerede har felt mange av bladene sine. Det ligger en pen sirkel av gult løv rundt hver av trestammene. De ser stusslige ut med de spinkle, nesten nakne grenene. På den andre siden av parkeringsplassen står det en mann og røyker. Han er lenket fast til et stativ. Fra en gjennomsiktig pose med blank væske strekker det seg en gummiledning som forsvinner under sykehusskjorten. Jeg kan nærmest skimte konturene av en mye større mann under lagene av skrukkete hud, som en gammel ballong som tviholder på luften den har igjen.

Han snur seg mot meg og mønstrer meg med blikket før han vinker meg bort til seg.

– Har du tenkt å rømme, eller?

Jeg rister på hodet.

– Jeg prøvde å finne kantinen, sier jeg.

– Jeg har gitt opp å rømme, sier han.

Det virker ikke som han forventer at jeg skal svare, for han fortsetter bare å snakke.

– Det blir så jævla ensformig her oppe. Har tenkt på å ta banen til Majorstua et par ganger, bare for å ta noen øl med gutta på Valka. Men hver gang jeg skal inn på banen med den greia her, ombestemmer jeg meg.

Han sparker borti medisinstativet.

– Hvor lenge har du vært her? spør jeg.

Han begynner å le, men det leder til et stygt hosteanfall.

– Altfor lenge, sier han og rekker meg hånden. – Tore.

Tore tenner en ny sigarett med glørne fra den gamle mens han forteller at han jobbet som anleggsgartner i Larvik kommune i førtitre år før han fikk sparken fordi han ifølge ham selv hadde vært «litte granne full på jobben en dag. Én dag av fjorten tusen seks hundre dager! Drittfolk!».

Når han først har begynt å snakke, ser visst ikke Tore noen grunn til å stoppe, og snart har jeg fått vite så mye om ham at han nesten føles som en gammel bekjent.

Tore har dratt til Thailand hver sommerferie siden 1998. Noen ganger med en kollega, men som oftest alene. Det var der han var da en svensk bartender han hadde kjent en stund, gjorde Tore oppmerksom på en føflekk på den høyre skulderen hans og anbefalte ham å få den sjekket. Tore responderte med å fnyse «er du bartender eller doktor, gi meg en øl» og tenkte ikke mer over den før lenge etter at han var kommet hjem igjen. Det var på den tiden han fikk sparken, og like etterpå: kreft med spredning. Da han fikk diagnosen, sendte han et brev til den gamle sjefen sin og ga ham skylden for sykdommen. På en eller annen måte hadde det en sammenheng, tenkte Tore. Han skjønte selv at slutningen var relativt søkt, men siden han verken hadde kone, barn eller noen andre familiemedlemmer å klandre, så han gjennom fingrene med sin egen urimelighet. Han fikk ikke noe svar.

– Jeg skal uansett ikke tilbake til Larvik nå, sier Tore. – Det er Thailand eller ingenting.

Etter at han har røykt ytterligere to sigaretter, går vi inn igjen sammen, og han viser meg rundt på hotellet. Vi starter i Kjelleren, der jeg hadde innskrivingssamtalen. Det er dit vi går når legene har analysert deler av behandlingen vi har vært gjennom. En statusoppdatering. En fot i bakken. Ett skritt nærmere døden for hver gang man tar heisen helt ned. Der ligger laboratoriet, prøvetakningsrommene, undersøkelsesrommene, kontorer og et pasientbasseng som har vært stengt i flere måneder etter at det ble funnet legionellabakterier i vannet.

Tore sleper stativet etter seg mens han veiver med den ledige armen og forteller anekdoter om bygningsmassen, det arkitektoniske konseptet, det politiske maktspillet i forkant av byggeprosessen, alt han vet om de andre beboerne i tillegg til en og annen egenkomponert grovis om kreftsykepleierne. Jeg lurer for alvor på hvor lenge han har vært her, men tør ikke spørre en gang til i tilfelle det vil lede til et nytt hosteanfall.

Da vi kommer til kantinen, stopper han så brått at det skrangler i medisinstativet. Han tar tak i armen min og peker på en dame som står lent over en stor gryte med noe som kan være suppe eller havregrøt.

– Berit, hvisker Tore. – Hu der skal du passe deg for.

Han dulter borti meg. Jeg smiler. Han retter en truende finger mot ansiktet mitt.

– Jeg mener det, sier han.

Med det samme Berit får øye på oss, kommer hun småløpende med armene flaksende ut til sidene.

– Besøk? kvitrer hun.

– Hu er ny her, mumler Tore.

– Har vi en ny? sier Berit og slår hendene sammen i et begeistret klask.

– Nina, sier jeg.

– Berit, sier hun, tar hånden min i begge sine og klemmer den hardt.

– Frivillig, sier Tore.

– Likeverdsmenneske, retter Berit.

Hun slipper ikke hånden min. Jeg vet ikke om det er meningen at jeg skal si noe mer.

– Huff a meg, sier hun. – Også så ung. Men det positive er at nå er du på et sted med likesinnede i samme situasjon.

Hun slipper endelig taket og kniper øynene sammen.

– Det er som jeg pleier å si: Livet er ingen ønskekonsert.

Haken hennes begynner å skjelve. Tore mumler noe uforståelig.